Постанова
Іменем України
 
31 травня 2022 року   
 
м. Київ 
 
провадження № 22-ц/824/965/2022
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Мазурик О.Ф., 
суддів: Желепи О.В., Кравець В.А., 
за участю секретаря Ратушного А.В.,  
 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 ,
 
рішення Дніпровського районного суду м. Києва 
 
від 02 червня 2021 року 
 
у цивільній справі №755/3217/15-ц Дніпровського районного суду м. Києва
 
за позовом  Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк"
 
до ОСОБА_2 
 
про стягнення заборгованості за кредитним договором,
 
та за зустрічним позовом ОСОБА_2 
 
до  Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк"
 
про розірвання кредитного договору,
    
                                                     В С Т А Н О В И В:
 
У лютому 2015 року позивач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк», Банк), посилаючись на те, що ОСОБА_2 належним чином не виконує своїх зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим виникла заборгованість, звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 05.09.2018, просив стягнути з останньої заборгованість, яка складається з: боргу за кредитом - 31 930,67 доларів США; боргу за процентами - 15 829,14 доларів США; заборгованість по сплаті пені 340 728,06 грн, з яких пеня за несвоєчасне погашення кредиту - 218 431,86 грн; за несвоєчасне погашення процентів - 122 296,20 грн.
 
Заперечуючи проти позовних вимог, ОСОБА_2 подала зустрічний позов, в якому просила розірвати договір про надання споживчого кредиту №11259113000 від 28.11.2007 з тих підстав, що вона не отримувала 71 956,00 доларів США з операційної каси Банку, в порядку визначеному законодавством. На думку відповідачки, таке свідчить про те, що Банк не виконав свої зобов`язання по видачі їй кредиту і по даний час є боржником перед нею. Тобто, Банк допустив істотне порушення умов кредитного договору та не надав їй грошових коштів, внаслідок чого вона ( ОСОБА_2 ) значною мірою позбавилася того, на що розраховувала при укладенні договору, що є підставою для розірвання договору кредиту, відповідно до вимог ч. 2 ст. 651 ЦК України.
 
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 19.03.2015 зустрічну позовну заяву прийнято до спільного розгляду із первісним позовом.
 
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 02 червня 2021 року первісний позов задоволено у повному обсязі. В задоволенні зустрічного позову відмовлено. 
 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , діючи в інтересах ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи.
 
Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що суд першої інстанції не надав правової оцінки тому, що Банк не дотримався порядку щодо досудового повернення заборгованості за кредитним споживчим договором, оскільки не звертався до позичальника із досудовою вимогою про погашення боргу, а одразу звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості. 
 
Судом безпідставно не застосовано до даних правовідносин положення ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та не враховано правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №638/13683/15-ц.
 
Суд також безпідставно не застосував положення ч. 2 ст. 627, ч. 3 ст. 1054 ЦК України та правові висновки Верховного Суду, на які посилався відповідач, а саме постанову від 11.07.2018 у справі №904/8549/17 щодо відсутності в матеріалах справи належним чином засвідчених письмових доказів, якими обґрунтовано первісний позов та постанову від 23.01.2018 у справі №310/9293/15 щодо порядку і вимог документального оформлення банками кредитних операцій і видачі кредитів через операційні каси.
 
Судом не взято до уваги, що матеріали справи не містять доказів щодо здійснення кредитної операції Банком та перерахування грошових коштів (кредиту) з рахунку для обліку наданих іпотечних кредитів на банківський особовий рахунок ОСОБА_2 з подальшою видачею кредиту за заявою на видачу готівки. Додала, що недоведеність первісного позову підтверджується й висновком експертизи від 29.11.2019.
 
Зазначила, що розрахунок заборгованості, наданий Банком, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані Банком в позовній заяві, а отже не є належним доказом існування боргу.
 
Суд не дослідив та не надав оцінки тому факту, що проценти та пеню нараховано поза межами кредитних відносин, оскільки Банк достроково в односторонньому порядку припинив дію кредитного договору, звернувшись до суду з позовом про повернення всієї суми кредиту. Відповідний правовий висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 28.03.2018 у справі №444/9519/12-ц та в постанові від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц.
 
Зауважила, що відповідно до розрахунку, наданого Банком, вона сплатила 31 930,67 доларів США за тілом кредиту та 47325,28 доларів США відсотків, що разом становить 79 225,95 доларів США, а місячний ануїтетний платіж становив 805,00 доларів США, тобто сплачено 98 місячних платежів (79255,95:805). З моменту підписання кредитного договору пройшло 1 років 1 місяць, що становить 84 місяців при вже оплачених 98, що на 13 місяців більше. Тому, на думку скаржника, на момент подання Банком позову його права не було порушено і не було підстав для звернення до суду з позовом.
 
Суд не надав відповіді на кожний аргумент відповідача, а лише поклав в основу рішення доводи та обставини на які посилався позивач за первісним позовом, чим порушив ч. 4 ст. 265 ЦПК України, а відтак і право відповідача на справедливий судовий розгляд.
 
Вважала, що суд взагалі не здійснив юридичної оцінки всіх фактичних обставин справи та доводів позивача за зустрічним позовом, а обмежився лише формальними висновками про те, що позивач за зустрічним позовом не надав до суду доказів на підтвердження позовних вимог.
 
Суд зазначив в описовій частині рішення про подані відповідачем численні заяви та клопотання, однак не вчинив процесуальних дій щодо розгляду цих клопотань та заяв.
 
Судом відкрито провадження у справі без дотримання вимог п. 5, п. 6 ч. 2, ч. 8 ст. 119, ч. 1 ст. 120 ЦПК України (редакція на час відкриття провадження); враховано, долучені до первісної позовної заяви документи, які не засвідчені належним чином; не перевірено оплату судового збору за первісним позовом; не вказано первісному позивачу про необхідність доплати судового збору за збільшені позовні вимоги; прийнято первісну позовну заяву, яка підписана особою без належних доказів  на підтвердження повноважень.
 
Також, як на підставу скасування рішення суду посилалася на те, що в описовій частині рішення повністю відсутній виклад заперечень на первісний позов, а вимоги за зустрічним позовом викладено некоректно. Суд порушив послідовність дій та спочатку розглянув зустрічний позов, а потім первісний позов.
 
За вказаних обставин просила скасувати рішення Дніпровського районного суду                   м. Києва від 02.06.2021 та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову.
 
Крім того, ОСОБА_2 просила розглянути клопотання, подані нею до суду першої інстанції, та повторно дослідити обставини справи, надавши їм правову оцінку, оскільки вони досліджені судом першої інстанції неповністю та з порушенням.
 
Заперечуючи проти апеляційної скарги, ПАТ "УкрСиббанк" подав відзив, в якому посилаючись на те, що скаржником не спростовано наявності заборгованості за кредитним договором, а також не доведено обставин для розірвання кредитного договору, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін, як законне та обґрунтоване.
 
Суд належним чином повідомляв ОСОБА_2 про розгляд апеляційної скарги.
 
25 січня 2022 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_1 під розписку повідомлена про судове засідання призначене на 08.02.2022.
 
В судовому засіданні 08.02.2022 оголошено перерву до 10 год. 10 хв. 15 лютого 2022 року про що представника ОСОБА_2 - ОСОБА_1 повідомлено під розписку. За клопотанням ОСОБА_1 судове засідання призначено на 15.02.2022 відкладено.
 
Про судове засідання, призначене на 31.05.2022 ОСОБА_2 повідомлена належним чином, відповідно до ч. 6, ч. 8 ст. 128 ЦПК України шляхом направлення судової повістки на електронну адресу представника ОСОБА_1 , яку остання зазначила в апеляційній скарзі. 
 
ПАТ "УкрСиббанк", належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направив. 
 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності скаржника ОСОБА_2 , її представника ОСОБА_1 та представника ПАТ "УкрСиббанк".
 
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялись у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. 
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 28 листопада 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (в подальшому змінив назву на ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_2 укладено Договір про надання споживчого кредиту №11259113000 (при застосуванні ануїтетної схеми погашення) (далі - Договір кредиту), відповідно до п. 1.1. якого банк зобов`язався надати позичальнику однією сумою, а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 71 956 доларів США 00 центів та сплатити проценти за його користування шляхом внесення ануїтетних платежів в порядку і на умовах, визначених цим договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 363 377 грн 80 коп. за курсом НБУ на день укладення цього Договору   (том 1, а.с. 15-23).
Відповідно до п. 1.2.1 Договору кредиту, надання кредиту здійснюється в наступний термін: 28.11.2007. 
Пунктом 1.2.2. Договору кредиту, серед іншого визначено, що позичальник у будь-якому випадку зобов`язаний повернути банку кредит у повному обсязі в термін, не пізніше 28.11.2028, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди Сторін або до вказаного банком терміну (достроково) відповідно до умов Розділу 12 цього договору на підставі будь-якого з п.п. 2.3, 4.9, 5.3, 5.5, 5.6, 5.8, 5.10, 8.4, 10.2, 10.14 Договору. Позичальник зобов`язується повертати суму кредиту, сплачувати проценти шляхом оплати ануїтетних платежів у розмірі 805 доларів США 00 центів в день оплати ануїтетних платежів.
Згідно п. 1.3.1. Договору кредиту, за використання кредитних коштів у межах установленого строку кредитування процентна ставка установлюється у розмірі 12,4% річних. По закінченню 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту та кожного наступного місяця кредитування, процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов п. 10.2 договору. У випадку, якщо банк не повідомив позичальника про зміну розміру процентної ставки на наступний місяць строку кредитування в порядку, передбаченому п. 10.2 даного Договору, застосовується розмір процентної ставки, діючий за цим договором в попередньому періоді. Пунктом 1.3.2. визначено, що сторони домовилися, що умовами цього договору може бути встановлений новий розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання будь-якої із обставин, передбачених п. 10.2 договору.
Сторони узгодили та визначили в п. 1.4 Договору кредиту, що кредит надається позичальнику для придбання двокімнатної квартири, що знаходиться за адресою:                      АДРЕСА_1 .
Пунктом 1.5 Договору встановлено, що кредит надається шляхом зарахування банком коштів на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 у Банку для подальшого використання за цільовим призначенням.
В пункті 2.1. Договору кредиту сторони визначили, що в забезпечення виконання зобов`язань позичальника за даним договором Банком приймається застава нерухомості, а саме двокімнатна квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
28 листопада 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» (іпотекодержатель) та ОСОБА_2 (іпотекодавець) був укладений Договір іпотеки №71113, відповідно до якого іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та є власністю іпотекодавця на підставі одночасно укладеного Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Чернокур О.М. від 28.11.2007 за реєстровим номером 4647у. Даний Договір іпотеки є забезпеченням зобов`язань за кредитним договором 11259113000 від 28.11.2007, кредитним договором 11259134000 від 28.11.2007. Договір іпотеки оформлено на нотаріальних бланках, посвідчений приватним нотаріусом Чернокур О.М. На договорі містяться підписи представника банку та ОСОБА_2 . Також на даному договорі нотаріусом вчинено заборону, є заява ОСОБА_2 про те, що вона в шлюбі не перебуває, майно, що є предметом даного правочину не є спільною сумісною власністю, що в квартирі не зареєстровані та не мають права користування малолітні та неповнолітні діти.
Таким чином, обставина отримання в АТ «УкрСиббанк» кредитних коштів                 ОСОБА_2 в сумі 71 956,00 доларів США на підставі Договору про надання споживчого кредиту №11259113000 від 28.11.2007, підтверджується самим кредитним договором, який є дійсним, цільовим призначенням кредиту, визначеним у Договорі кредиту, - придбання квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також фактичним придбанням ОСОБА_2 цієї квартири в день укладення кредитного договору та договору іпотеки з одночасною реєстрацією іпотеки у Державному реєстрі іпотеки та реєстрацію заборони відчуження у Єдиному державному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна.
З огляду на те, що умовами договору передбачено, що кредит надається шляхом зарахування коштів на поточний рахунок позичальника, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи, доводи апеляційної скарги про неотримання відповідачкою кредитних коштів в сумі 71 956,00 доларів США за Договором кредиту від 28.11.2007.
Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги щодо незаконності рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог. Як на підставу задоволення зустрічного позову, ОСОБА_2 посилалася на не виконання Банком свого обов'язку щодо видачі коштів через операційну касу банку та відсутності в матеріалах справи заяви на видачу готівки.
Проте, як вже вказувалося вище, згідно п. 1.5. Договору кредиту, кредит надається шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника. Тобто, надання кредиту не може підтверджуватися заявою на видачу готівки, оскільки сторони обумовили інший порядок надання кредитних коштів, не шляхом видачі готівки з каси банку. А видача коштів з поточного рахунку ОСОБА_2 вже нестосується правовідносин з надання кредиту, а стосується правовідносин щодо подальшого використання кредиту.
Отже, питання використання коштів (зняття) не має відношення до оцінки факту надання кредиту, який договором обумовлено шляхом зарахування на рахунок. Водночас, надання кредиту шляхом зарахування на поточний рахунок позичальника підтверджується даними про рух коштів по рахунку. Доказів протилежного матеріали справи не містять.
З матеріалів справи вбачається, що Договір кредиту від 28.11.2007 підписаний сторонами, кожен аркуш Договору має підписи сторін, печатку Банку. Як вбачається зі змісту зустрічного позову та апеляційної скарги ОСОБА_2 остання не заперечувала того, що вказаний Договір підписаний нею. 
Матеріали справи не містять доказів, що вищевказаний Договір кредиту у визначеному законом порядку визнано недійсним. А у цій справі ОСОБА_2 не заявляла вимог про визнання недійсним кредитного договору. 
Згідно Виписки по рахунку № НОМЕР_1 за період з 28.11.2007 по 28.11.2007 кредит 71 956,00 доларів США, призначення платежу - видача з поточного рахунку фізичної особи № НОМЕР_1 ОСОБА_2 . В даній виписці зазначені рахунки - НОМЕР_2 та НОМЕР_3 .
Відповідно до Заяв-індивідуальні угоди про купівлю іноземної валюти або банківських металів для погашення кредитної заборгованості від 28.08.2014, 25.07.2014, 26.06.2014, 24.04.2014 та від 28.03.2014 ОСОБА_2 за кредитним договором №11259113000 від 28.11.2007 доручає банку: купити іноземну валюту - 805 доларів США; придбану іноземну валюту зарахувати на рахунок Клієнта 26257008570328; перерахувати отриману від клієнта суму в гривнях при неможливості виконання цієї заяви або залишок коштів в разі його наявності на поточний рахунок НОМЕР_4 . Клієнт доручає банку перерахувати куплену згідно з цією заявою іноземну валюту в повному обсязі з поточного рахунку ( НОМЕР_5 ) на рахунок № НОМЕР_6 для погашення кредитної заборгованості за кредитним договором. Всі вказані заяви містять підписи ОСОБА_2 , дані про номери кредиту, рахунків, сум, дати укладення кредитного договору вписані в заяву вручну. 
В матеріалах копії кредитної справи - КД 11259113000 від 28.11.2007 (том 1,                а.с.155-232) міститься копія кредитного договору; графік платежів; додаток №2 від 28.11.2007 до кредитного договору, що стосується розміру та порядку нарахування комісії; додаткова угода №1 від 28.11.2007 до кредитного договору, що стосується долучення до договору графіку платежів, визначення сукупної вартості кредиту та внесення додаткових пунктів до кредитного договору. Крім цього, в матеріалах даної кредитної справи є копія кредитного договору №11259134000 від 28.11.2007, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 , який пов`язаний з кредитним договором 11259113000 від 28.11.2007, і предметом якого є видача                             ОСОБА_2 кредитних коштів у формі кредитної лінії, що надається траншами, ліміт якої є рівним 1 557, 34 грн. Підставою для видачі траншу є: несплата страхового платежу Страховій компанії; підтвердження Страхової компанії факту несплати позичальником страхового платежу; відсутність обмежень на розпорядження поточним рахунком позичальника; відсутність у позичальника простроченої заборгованості перед банком за сумою наданого траншу та процентами. До цього договору долучені Графік платежів, додаток 2 «тарифи Банку», Додаткова угода від 28.11.2007.
В матеріалах кредитної справи міститься Звіт незалежної оцінки нерухомого майна, складений 08.11.2007 ТОВ «ЕкспертІнвест», дата оцінки 31.10.2007, замовник - ОСОБА_2 , адреса об`єкту - АДРЕСА_1 . Вказаним товариством на підставі договору від 08.11.2007 між ними та ОСОБА_2                   №44Е/11-07 виконано незалежну оцінку з метою визначення ринкової вартості об`єкта, який буде виступати забезпеченням за кредитними операціями замовника в                   АКІБ «УкрСиббанк». Ринкова вартість об`єкту визначена - 519 112,33 грн, що еквівалентно 102 794,52 доларів США.
Згідно Довідки, виданої начальником відділення №784 ПАТ «УкрСиббанк» від 25.09.2015, останні повідомляють, що рух коштів по рахунку № НОМЕР_1 , який є додатком до Довідки №55-2-27/140 від 23 вересня 2014 року, яка була видана АТ «УкрСиббанк» відділенням 784 на ім`я клієнта ОСОБА_2 номер за ДРФО НОМЕР_7 була некоректно сформована в системі АБС САП. Просили даний додаток вважати невірним. Повідомили, що по рахунку № НОМЕР_1 в валюті USD за період з 28.11.2007 по 22.09.2014 проводились дебітові та кредитові операції, перелік яких додано.
Меморіальні ордери від 28.09.2010, 30.08.2010, 28.12.2007 та від 28.02.2008) свідчать про те, що в указані дати були здійснені банківські операції по отриманню та зарахуванню грошових коштів, призначення платежу - погашення заборгованості, угода 11259113000 від 28.11.2007, ОСОБА_2 .
В матеріалах справи містяться заяви на переказ готівки: №46 від 28.01.2013, №8 від 28.02.2013, №6 від 28.03.2013, №64 від 29.04.2013, №21 від 28.05.2013, №20 від 28.01.2014, №45 від 28.02.2014, №8 від 28.01.2010, №14 від 28.09.2010, №16 від 29.11.2010, №17 від 28.10.2010, №2 від 28.12.2010, №28 від 30.01.2012, №32 від 30.07.2012, №8 від 28.08.2012, №9 від 28.09.2012, №53 від 29.10.2012, №55 від 28.01.2011, №67 від 28.02.2011, № 21 від 28.03.2011, № 27 від 28.04.2011, №17 від 28.12.2011. У всіх зазначених заявах вказано, що на погашення кредиторської заборгованості сплачуються грошові кошти, позичальник ОСОБА_2 .
Сукупний аналіз вищенаведених обставин вказує на те, що матеріалами справи підтверджено, що Банк належним чином виконав свої зобов`язання та видав відповідачу кредит, обумовлений в кредитному договорі, а ОСОБА_2 здійснювала погашення заборгованості за кредитним договором до вересня 2014 року.
Таким чином, з вересня 2014 року ОСОБА_2 не виконувала свої зобов`язання належним чином, внаслідок чого в неї утворилась заборгованість.
Звертаючись до суду з позовом, ПАТ «УкрСиббанк» посилався на те, що з листопада 2007 року по вересень 2014 року ОСОБА_2 здійснювала погашення кредиту щомісяця, після чого перестала вносити будь-які суми як по тілу кредиту, так і по процентах. Доказів протилежного матеріали справи не містять.
Як встановлено судом, жодних доказів того, що оплати по кредитному договору на протязі семи років здійснювалися не ОСОБА_2 , що підписи на заявах про переказ готівки їй не належить, чи мали місце інші кредитні зобов`язання ОСОБА_2 в цьому ж Банку, суду не було надано.
За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, застосувавши норми матеріального права, які регулюють виниклі між сторонами правовідносини, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для розірвання кредитного договору та наявність підстав про задоволення первісного позову про дострокове стягнення з ОСОБА_2 на користь Банку заборгованості за тілом кредиту в розмірі 31 930,67 доларів США.
Оскільки матеріалами справи підтверджується, що з вересня 2014 року ОСОБА_2 належним чином перестала виконувати умови кредитного договору та вносити платежі на погашення кредиту, а з позовом про стягнення заборгованості ПАТ «УкрСиббанк» звернувся в лютому 2015 року, тобто в межах позовної давності, колегія суддів вважає неспроможними доводи апеляційної скарги щодо не застосування судом позовної давності.
Судом першої інстанції також враховано, що ОСОБА_2 не зазначала про невідповідність сум, сплачених в рахунок погашення кредиту за розрахунками банку за період з часу укладення договору до вересня 2014 року, що дає підстави прийняти за належний доказ здійснені оплати за вказаний період в частині сум, дат, які вказані в розрахунках банку, що в сукупності підтверджує той факт, що час з якого виникла заборгованість - це вересень 2014 року.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що недоведеність позовних вимог підтверджується висновком експерта від 29.11.2019.
Відповідно до статті 110 ЦПК України, висновок експерта  для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими ст. 89 цього Кодексу.
Щодо висновку експерта від 29.11.2019, який на думку скаржника, вказує на безпідставність позовних вимог, то суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що даний висновок суперечить іншим доказам, наявним в матеріалах справи.
Так, у дослідницькій частині вказаного висновку, експерт зазначає про відсутність серед наданих банком документів первинного документу на видачу готівки                ОСОБА_2 .
Водночас, як неодноразово вказувалося вище, за умовами кредитного договору (п.1.5) кредит надається шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 , тобто не шляхом видачі готівки через касу банку. А відповідно до ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та у встановлені договором строки. ОСОБА_2 визнала, що здійснювала погашення заборгованості по кредитному договору.
Отже, експерт проігнорував умови кредитного договору, якими встановлено порядок надання кредиту, чим допустив надання необґрунтованих та завідомо неправдивих висновків.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 28.03.2018 у справі №520/80773/16-ц, при перевірці й оцінці експертного висновку, суд повинен з`ясувати: достатність поданих експертові об`єктів дослідження; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи.
В постанові від 25.04.2018 у справі №401/9687/12 Верховний Суд зазначив, що є безпідставними посилання суду, як на підставу для відмови у задоволенні позову банку, на висновок судово-економічної експертизи, оскільки заборгованість визначається умовами кредитного договору та на підставі вимог закону, а не висновком експертизи, який оцінюється на рівні з іншими доказами та не має для суду наперед встановленої сили.
Таким чином, суд першої інстанції надав правильну оцінку висновку експерта в сукупності з іншими доказами, які містяться в матеріалах справи.
Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги, що Банк не дотримався обов`язкового порядку щодо досудового повернення заборгованості за кредитним споживчим договором, оскільки обов`язкове досудове врегулювання спору порушує право особи на судовий захист.
Так, законодавцем визначено, що можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Право на судовий захист не позбавляє суб`єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб`єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав. Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутності у договорі застереження щодо такого врегулювання спору.
Отже, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його виконує.
Дана правова позиція відображена у судових рішеннях Верховного Суду, зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2019 у справі №914/2649/17, постанові від 11.09.2019 у справі №133/1195/16-ц та в постанові від 23.06.2020 у справі №910/5561/19.
Щодо посилань скаржника на постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №638/13683/15-ц, в якій сформульовано висновок щодо застосування статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та визначено обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту, слід зазначити наступне.
Обставини спору у даній справі не є подібними до обставин справи, яка переглядалася касаційним судом.
Так, у даній справі, яка переглядається, Банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором кредиту, умовами якого не передбачено обов`язку кредитора про обов`язкове направлення досудової вимоги про дострокове погашення боргу. А у справі, яка переглядалася Верховним Судом встановлено обставини,  що умовами договору кредиту було встановлено обов`язок кредитора про направлення досудової вимоги позичальнику, який банк виконав неналежним чином.
Більше того, у справі №638/13683/15-ц, Верховний Суд скасував судові рішення попередніх інстанцій та направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
З наведеного слідує, що не врахування судом першої інстанції висновків, викладених у Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №638/13683/15-ц не свідчить про порушення норм процесуального права.
Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги, що не викладення судом всіх обставин справи, на які посилався позивач за зустрічним позовом, та не надання відповіді на кожний аргумент, є підставою для скасування рішення суду, враховуючи наступне.
Європейський суд з прав людини зазначив (далі - ЄСПЛ), що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
З огляду на практику ЄСПЛ, у національному рішенні мають бути викладені причини, достатні для відповіді на фактичні та правові (матеріально-правові) або процесуальні доводи сторін у всіх суттєвих аспектах. Суди мають вивчити основні аргументи сторін (п. 67 рішення у справі «Бузеску проти Румунії», п. 35 рішення у справі «Донадзе проти Грузії»).
Отже, судове рішення, зважаючи на приписи ст. 6 Конвенції та практику ЄСПЛ, має дати відповіді на основні аргументи сторони.
В свою чергу, як вбачається з оскаржуваного рішення, останнє містить відповіді на основні аргументи сторін, враховуючи, що суд не має обов`язку дослівно викладати вимоги та заперечення сторін спору.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд порушив послідовність та спочатку розглянув зустрічний позов, а потім первісний позов, не є порушенням норм процесуального права.
З мотивувальної частини рішення вбачається, що суд врахував доводи відповідача про фальшивість документів, наданих банком до справи (меморіальних ордерів, довідки-розрахунку, актів про вилучення та знищення документів), а саме визнав доводи відповідачки про фальшивість доказів безпідставнами, оскільки ч. 2 ст. 185 ЦПК України (в редакції на час позивачем доказів) визначено, що особа, яка подала документ, який викликає сумнів в його достовірності або є фальшивим, може просити суд виключити його з числа доказів. В даному випадку мова йде про документи надані Банком і останній не просив суд виключити якийсь документ з числа доказів.
Отже, суд першої інстанції врахував доводи ОСОБА_2 щодо фальсифікації, на її думку доказів, поданих Банком, надав таким доводам належну правову оцінку та дійшов правильного висновку про необґрунтованість цього доводу.
 
З огляду на викладене, аналогічні доводи, викладені в апеляційній скарзі не потребують додаткового правового аналізу, а тому не приймаються до уваги судової колегії.
Крім того, суд першої інстанції врахував, що у разі наявності в роботі банку порушень в оформленні, зберіганні документів, такі обставини самі по собі не можуть бути підставою для визнання наданих до справи документів фальшивими. Фальшивим документом є документ, який не відображає дійсності. А будь-яких належних та допустимих доказів того, що надані банком документи не відповідають дійсності, є фальшивими, суду не було надано.
Також, колегія суддів враховує, що долучені ПАТ "УкрСиббанк" до позовної заяви письмові докази на підтвердження позовних вимог засвідчені належним чином, а саме містять підпис уповноваженої особи Банку із зазначенням ПІБ та печатку Банку. А відтак є безпідставними доводи апеляційної скарги, що долучені до первісної позовної заяви документи, не засвідчені належним чином.
Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_2 посилалася на те, що судом було допущено порушення норм процесуального права та відкрито провадження у справі без дотримання вимог п. 5, п. 6 ч. 2, ч. 8 ст. 119, ч. 1 ст. 120 ЦПК України (редакція на час відкриття провадження); не перевірено оплату судового збору за первісним позовом; не вказано первісному позивачу про необхідність доплати судового збору за збільшені позовні вимоги; прийнято первісну позовну заяву, яка підписана особою без належних доказів  на підтвердження повноважень.
Колегія суддів вважає необґрунтованими такі доводи апеляційної скарги, враховуючи наступне.
Згідно з п. 5, п. 6 ч. 2 ст. 119, ч. 1 ст. 120 ЦПК України (в редакції на час відкриття провадження у справі) позовна заява повинна містити: виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджуються кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування. Позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості учасників справи.
Як вбачається зі змісту позовної заяви ПАТ "УкрСиббанк" позовна заява відповідає вимогам п. 5, п. 6 ч. 2 ст. 119 ЦПК України, оскільки позивачем викладено обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги та зазначено докази, які підтверджують такі обставини.
Також, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 120 ЦПК України, до позовної заяви Банком долучено її копію з додатками (том 1, а.с. 5), та долучено копію довіреності, яка підтверджує повноваження представника АТ "УкрСиббанк" Кочіна І.Г., яким підписано і подано позовну заяву (том 1, а.с. 24-27). А посилання в апеляційній скарзі на те, що копія довіреності не засвідчена судом не вказує на те, що від імені Банку діяв неповноважний представник.
Щодо доводів апеляційної скарги про не перевірку судом оплати Банком судового збору, зокрема зарахування його до державного бюджету, то такі доводи спростовуються матеріалами справи (том 1, а.с. 2 на звороті).
Доводи апеляційної скарги, що суд не розглянув клопотань та заяв ОСОБА_2 спростовуються висновками, викладеними судом в мотивувальній частині рішення. А клопотання скаржника про розгляд цих клопотань та заяв, які на її думку не розглянуті судом першої інстанції, є безпідставними в силу ст. 367 ЦПК України.
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту є законним та обґрунтованим. Підстави для скасування рішення суду в цій частині відсутні.
Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що суд неправильно застосував норми матеріального права, неповно з`ясував обставини та як наслідок не надав належної оцінки тому факту, що частину відсотків та пеню Банком нараховано поза межами дії кредитного договору.
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі №202/4494/16 зазначено, що право кредитодавця нараховувати обумовлені в договорі відсотки та неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Аналогічні правові висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12-ц та від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц.
З матеріалів справи вбачається, що 10 лютого 2015 року ПАТ "УкрСиббанк" звернувся до суду з даним позовом про дострокове стягнення кредитної заборгованості.
З наведеного слідує, що строк дії Договору про надання споживчого кредиту №11259113000 від 28.11.2007 закінчився 10.02.2015, тому після цієї дати договірні відносини не підлягають застосуванню. 
З матеріалів справи вбачається, що до позовної заяви Банк долучив розрахунок заборгованості, згідно якого станом на 13.01.2015 розмір заборгованості                   ОСОБА_2 перед ПАТ "УкрСиббанк" становить 33 250,47 доларів США та 1 333,65 грн, з яких: 31 930,67 доларів США - кредитна заборгованість; 1 319,80 доларів США - заборгованість по відсотках; та пеня за несвоєчасне погашення заборгованості: 788,86 грн - пеня за прострочення сплати по кредиту; 544,79 грн - пеня за прострочення сплати процентів (том 1, а.с. 7-14). З даного розрахунку також вбачається, що заборгованість по відсотках нарахована за період з 28.12.2007 по 31.12.2014. Заборгованість по пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та несвоєчасне погашення заборгованості за процентами нарахована за період з 31.10.2014 по 13.01.2015. 
Також з матеріалів справи вбачається, що у вересні 2018 року ПАТ "УкрСиббанк" подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій посилаючись на те, що за час розгляду справи змінився розмір заборгованості, просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість, яка станом на 05.09.2018 становить: 31 930,67 доларів США - кредитна заборгованість; 15 829,14 доларів США - заборгованість по відсотках; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості: 218 431,86 грн - пеня за прострочення сплати по кредиту; 122 296,20 грн - пеня за прострочення сплати відсотків (том 3,                   а.с. 139-140). 
До заяви про збільшення позовних вимог Банк долучив відповідний розрахунок заборгованості. З даного розрахунку заборгованості, окрім вказаних сум заборгованості за тілом кредиту, вбачається, що відсотки нараховано за період з 28.12.2007 по 31.08.2018. Пеню за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту та за несвоєчасне погашення за відсотками нараховано за період з 05.09.2017 по 05.09.2018.
Із вищевказаних розрахунків заборгованості вбачається, що пеня розрахована за умовами кредитного договору.
Ураховуючи, що Банком заявлено вимогу про стягнення пені за умовами договору після пред`явлення дострокової вимоги про погашення кредиту, колегія суддів вважає, що позовні вимоги про стягнення пені у сумі 340 728,06 грн, тобто за останній рік до заяви про збільшення позовних вимог, не підлягають задоволенню.
Колегія суддів також приходить до висновку, що відсотки за період 11.02.2015 по 31.08.2018 не підлягають задоволенню, оскільки теж нараховані за умовами кредитного договору, строк дії якого закінчився.
Таким чином, розмір заборгованості по відсотках необхідно обраховувати за період з 28.12.2007 по 09.02.2015 (10.02.2015 - закінчився строк дії договору).
Як вже вказувалося вище, згідно розрахунку заборгованості від 13.01.2015, за період з 28.12.2007 по 31.12.2014 заборгованість по відсотках становить 1 319,80 доларів США. Такі ж дані зазначено і в розрахунку заборгованості від 05.09.2018. Також, з розрахунку заборгованості від 05.09.2018 вбачається, що заборгованість по відсотках за період з 01.01.2015 по 09.02.2015 становить 329,78 доларів США (том 3, а.с. 147).
Відповідачем не спростовано належними доказами заборгованість по відсотках за умовами договору, які нараховані за період в межах дії договору.
З наведеного слідує, що позовні вимоги про стягнення відсотків є доведеними на суму 1 649,58 доларів США (1319,80+329,78).
Таким чином, доводи апеляційної скарги, що суд неправильно застосував норми матеріального права та не врахував, що проценти та пеня нараховані поза межами дії кредитного договору частково знайшли своє підтвердження.
При цьому, колегія суддів зауважує, що надані Банком розрахунки заборгованості є належними доказами, які підтверджують первісні позовні вимоги, оскільки містять інформацію щодо предмета доказування. Такі докази не спростовані відповідачкою, зокрема не надано свого розрахунку заборгованості. А наведені відповідачкою в апеляційній скарзі розрахунки, згідно яких, на її думку, заборгованість погашено у повному обсязі, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі розрахунки не закріплені належними доказами.
Однак, ухвалюючи рішення щодо позовних вимог про стягнення пені та відсотків, суд неповно з`ясував обставини справи, неправильно застосував норми матеріального права, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про стягнення відсотків у повному обсязі та пені в сумі 340 728,06 грн, у зв`язку з чим рішення суду в цій частині в силу ст. 376 ЦПК України підлягає зміні щодо відсотків та скасуванню щодо пені з ухваленням нового судового рішення.
Щодо клопотання ОСОБА_2 про постановлення окремої ухвали колегія суддів зазначає наступне.
Звертаючись до суду з клопотанням про постановлення окремої ухвали,                 ОСОБА_2 просила постановити окрему ухвалу відносно судді ОСОБА_3 та направити до Вищої ради правосуддя для вжиття заходів щодо усунення причин і умов, що сприяли порушенню суддею ОСОБА_3 вимог Конституції України. Як на підставу постановлення окремої ухвали зазначила доводи, на які посилалася в апеляційній скарзі. Також зазначила, що суддею першої інстанції було умисно порушено існуюче законодавство, присягу судді та не виконано своїх обов`язків, покладених законом, у зв`язку з чим наявні правові підстави для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності. 
Відповідно до ч. 10 ст. 262 ЦПК України, суд вищої інстанції може постановити окрему ухвалу в разі допущення судом нижчої інстанції порушення норм матеріального або процесуального права, незалежно від того, чи є такі порушення підставою для скасування або зміни судового рішення.
Окрема ухвала суду є процесуальним засобом необхідного належного реагування (судового впливу) на порушення законності, а також на причини та умови, що цьому сприяли, які виявлені ним саме під час судового розгляду. Постановлення такої ухвали є правом, а не обов`язком суду.
Беручи до уваги вищенаведені положення закону та зважаючи на те, що судом при ухваленні рішення не допущено порушення норм процесуального права, про що зазначено в мотивувальній частині цієї постанови, а порушення судом норм матеріального права виправлено судом апеляційної інстанції шляхом скасування та зміни рішення суду в частині, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для постановлення окремої ухвали.
Крім того, колегія суддів зауважує, що стаття 262 ЦПК України, якою регламентовано порядок постановлення окремої ухвали, не містить положень щодо направлення окремої ухвали суду до Вищої ради правосуддя, як просить позивачка у своєму клопотанні.
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду в частині стягнення пені та зміни рішення в частині стягнення відсотків, то апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 376, 383, 384, 389 ЦПК України, 
 
                                             П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , - задовольнити частково.
 
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 червня 2021 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення пені за несвоєчасне погашення заборгованості в сумі 340 728 грн 06 коп. - скасувати, ухваливши нове судове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.
 
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 червня 2021 року в частині позовних вимог про стягнення відсотків - змінити, зменшивши розмір відсотків з                   15 829 доларів 14 центів до 1 649 доларів США 58 центів.
 
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 червня 2021 року в частині задоволення первісних позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту та в частині відмовлених зустрічних позовних вимог - залишити без змін. 
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.
 
Повний текст постанови складено 31 травня 2022 року.

Головуючий                                                                                                  О.Ф. Мазурик

Судді                                                                                                               О.В. Желепа

                                                                                                                   В.А. Кравець