ПОСТАНОВА
Іменем України

21 липня 2022 року   
Київ
справа №640/30785/20
адміністративне провадження №К/9901/34983/21
              
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючого судді - Гімона М.М. (суддя-доповідач),
суддів: Юрченко В.П.,  Усенко Є.А., 
розглянувши в порядку письмового провадження як суд касаційної інстанції справу №640/30785/20 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, рішень про застосування штрафних (фінансових) санкцій, вимоги про сплату боргу, наказу, визнання протиправними дій, провадження у якій відкрито за касаційною скаргою Головного управління ДПС у Київській області, утвореного як відокремлений підрозділ Державної податкової служби України, на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 1 квітня 2021 року (головуючий суддя - Аблов Є. В.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 липня 2021 року (головуючий суддя - Мельничук В. П., судді: Лічевецький І. О., Оксененко О. М.),
ВСТАНОВИВ:
8 грудня 2020 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач, ФОП ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Київській області (далі - відповідач, ГУ ДПС), яке є правонаступником Головного управління ДФС у Київській області (далі - ГУ ДФС), у якому просив: визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення ГУ ДФС від 2 жовтня 2019 року № 0002103304, № 0002113304, № 0002143304, № 0002133304, № 0002153304, № 0002123304, № 0002093304, рішення ГУ ДФС про застосування штрафних санкцій від 2 жовтня 2019 року № 0002083304, № 0002063304; вимогу ГУ ДФС від 2 жовтня 2019 року № Ф-0002073304; наказ ГУ ДФС від 11 липня 2019 року № 1458 «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки»; визнати протиправними дії ГУ ДФС щодо проведення документальної позапланової невиїзної перевірки, результати якої оформлені актом.
На обґрунтування своїх вимог посилався на те, що податковий орган протиправно здійснив документальну позапланову невиїзну перевірку, за наслідками якої викладені безпідставні висновки про порушення позивачем норм податкового законодавства.
Окружний адміністративний суд міста Києва рішенням від 1 квітня 2021 року позов задовольнив частково. Визнав протиправними і скасував наказ про призначення перевірки, а також рішення ГУ ДФС, прийняті за наслідками проведеної перевірки. У задоволенні позовних вимог про визнання протиправними дій ГУ ДФС відмовив.
Шостий апеляційний адміністративний суд постановою від 29 липня 2021 року мотивувальну частину рішення суду першої інстанції змінив, зазначивши, що підставами для задоволення адміністративного позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 є доводи, викладені у цій постанові. В іншій частині судове рішення залишив без змін.
При цьому, ухвалою від 12 липня 2021 року Шостий апеляційний адміністративний суд в порядку статті 52 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) здійснив заміну Головного управління ДПС у Київській області (код ЄДРПОУ 43141377) на його правонаступника - Головне управління ДПС у Київській області, утворене як відокремлений підрозділ Державної податкової служби України (код ЄДРПОУ ВП 44096797).
Вирішуючи спір між сторонами, суди встановили такі обставини.
ГУ ДФС на підставі підпунктів 16.1.5, 16.1.7 пункту 16.1 статті 16, підпункту 20.1.2 пункту 20.1 статті 20, пункту 73.3 статті 73 Податкового кодексу України (далі - ПК України) направило ОСОБА_1 запит від 15 лютого 2019 року №3972/У/10-36-13-03 «Про надання інформації та її документального підтвердження», згідно з яким просило протягом п`ятнадцяти днів з дня, наступного за днем отримання цього запиту, надати інформацію та її документальні підтвердження щодо отримання ОСОБА_1 доходів від продажу (обміну) нерухомого майна за період з 1 січня 2012 року по 31 грудня 2018 року. У запиті було повідомлено, що відповідно до підпункту 78.1.1 пункту 78.1 статті 78 ПК України ненадання пояснень та їх документальних підтверджень на обов`язковий письмовий запит контролюючого органу є підставою для проведення документальної позапланової перевірки.
Згідно з наказом ГУ ДФС від 11 липня 2019 року №1458 «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи - платника податків ОСОБА_1 » (далі - Наказ №1458) на підставі підпункту 78.1.1 пункту 78.1 статті 78, статей 79 та 82 ПК України призначено проведення документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи - платника податків ОСОБА_1 з 19 липня 2019 року тривалістю 5 робочих днів за період з 1 січня 2012 року по 31 грудня 2018 року з питань своєчасності, повноти нарахування та сплати до бюджету податків і зборів при отриманні доходу від здійснення діяльності, пов`язаної з будівництвом та продажем об`єктів нерухомого майна.
Копія Наказу №1458 разом з повідомленням від 11 липня 2019 року №354/10-36-13-03 направлені на адресу позивача засобами поштового зв`язку, однак, були повернуті без вручення 29 серпня 2019 року.
ГУ ДФС провело перевірку, за результатами якої склало акт від 1 серпня 2019 року №685/10-36-13-03/ НОМЕР_1 (далі - Акт перевірки). В Акті перевірки зроблено висновки про порушення позивачем:
- пункту 298.6 статті 298 ПК України та вимог встановлених главою І розділу XIV ПК України щодо перебування на спрощеній системі оподаткування;
- абзацу другого пункту 291.4 статті 291, пункту 293.4 статті 293, підпункту 298.2.3 пункту 298.2 статті 298 ПК України в частині перевищення обсягу доходу за 2013 рік платника єдиного податку 2 групи на загальну суму 83892,00 грн, сума єдиного податку, яка підлягає сплаті за ставкою 15 % становить 1258,80 грн; 
- пункту 44.1 статті 44, пункту 121.1 статті 121, пункту 177.10 статті 177 ПК України в частині незабезпечення платником податків зберігання первинних документів, облікових та інших регістрів, бухгалтерської та статистичної звітності та ненадання Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи-підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність;
- пункту 49.2, підпункту 49.18.5 пункту 49.18 статті 49, пункту 177.11 статті 177 ПК України в частині не подання декларацій про майновий стан і доходи за 2013-2016 роки та несвоєчасного подання декларації за 2018 рік;
- пунктів 177.1, 177.2 статті 177 ПК України в частині заниження податку па доходи фізичних осіб за 2012-2018 роки, що підлягає сплаті до бюджету всього у сумі 890277,36 грн, у тому числі за 2012 рік - 0,00 грн, за 2013 рік - 152555,80 грн, за 2014 рік - 39700,39 грн, за 2015 рік - 157023,29 грн, за 2016 рік - 252283,40 грн, за 2017 рік - 1369248,46 грн та за 2018 рік - 6931968,02 грн;
- пункту 2, пункту 9, пункту 11 розділу ІІІ Порядку формування та подання страхувальникам звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 14 квітня 2015 року №435 в часини не подання звіту про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2013 рік;
- абзацу першого пункту 2 частини першої статті 7, пункту 11 статті 8 частини другої статті 9 Закону України від 8 липня 2010 року «Про збір та облік єдиного внеску па загальнообов`язкове державне соціальне страхування» iз змінами, в частині не нарахування, не обчислення та не сплати єдиного соціального внеску всього на загальну суму 573466,02 грн, в тому числі за 2012 рік - 0,00 грн, за 2013 рік - 76811,87 грн, за 2014 рік - 81930,47 грн, за 2015 рік - 84701,24 грн, за 2016 рік - 91143,36 грн, за 2017 рік - 101277,00 грн та за 2018 рік - 137602,08 грн;
- пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень ПК України в частині заниження фізичною особою - платником податків ОСОБА_1 військового збору від здійснення підприємницької діяльності за період з 1 січня 2015 року по 31 грудня 2018 року в сумі 55786,85 грн, в тому числі за 2015 рік - 12906,65 грн, за 2016 рік - 14397,04 грн, за 2017 рік - 19779,73 грн та за 2018 рік - 17703,43 грн;
- пункту 181.1 статті 181, пункту 185.1 статті 185, пункту 187.1 статті 187, пункту 188.1 статті 188, пунктів 200.1, 200.2 статті 200, пункту 203.2 статті 203 ПК України в частині заниження фізичною особою - платником податків ОСОБА_1 за період з 1 січня 2014 року по 31 грудня 2018 року податкових зобов`язань з податку на додану вартість, що підлягають декларуванню та сплаті до бюджету в сумі 13164334,32 грн, в тому числі за 2014 рік в сумі 50145,40 грн, за 2015 рік в сумі 172088,72 грн, за 2016 рік в сумі 344256,00 грн, за 2017 рік в сумі 2035673,40 грн та за 2018 рік в сумі 10592170,80 грн.
- пункту 1 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг».
На підставі висновків Акта перевірки ГУ ДФС прийняло податкові повідомлення-рішення від 2 жовтня 2019 року:
№ 0002093304, яким до позивача за порушення вимог пункту 1 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» застосовано штрафні (фінансові) санкції (штрафи) в сумі 1,00 грн;
№ 0002103304, яким позивачеві збільшено грошові зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 11128474,20 грн, в тому числі за податковим зобов`язанням - на 8902779,36 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями - на 2225694,84 грн;
№ 0002113304, яким до позивача за порушення вимог пункту 49.2, підпункту 49.18.5 пункту 49.18 статті 49, пункту 177.11 статті 177 ПК України застосовано штрафні (фінансові) санкції (штрафи) в сумі 850,00 грн;
№ 0002123304, яким до позивача за порушення вимог пункту 44.1 статті 44, пункту 177.10 статті 177 ПК України застосовано штрафні (фінансові) санкції (штрафи) в сумі 510,00 грн;
№ 0002143304, яким позивачеві збільшено грошові зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 16455417,90 грн, в тому числі за податковим зобов`язанням - на 13164334,32 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями - на 3291083,58 грн;
№ 0002133304, яким позивачеві збільшено грошові зобов`язання з військового збору на загальну суму 69733,56 грн, в тому числі за податковим зобов`язанням - на 55786,85 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями - на 13946,71 грн
№ 0002153304, яким позивачеві збільшено грошові зобов`язання з єдиного податку з фізичних осіб на загальну суму 15729,75 грн, в тому числі за податковим зобов`язанням - на 12583,80 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями - на 3145,95 грн.
Також 2 жовтня 2019 року ГУ ДФС прийняло рішення:
№ 0002083304, яким до позивача застосовано штрафні санкції за донарахування відповідним органом доходів та зборів або платником своєчасно не нараховано єдиного внеску в сумі 174610,25 грн;
№ 0002063304, яким до позивача застосовано штрафні санкції за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" в сумі 340,00 грн;
Крім того, ГУ ДФС сформувало і направило позивачеві вимогу № Ф-0002073304 від 2 жовтня 2019 року про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску у сумі 573466,02 грн.
Суди встановили, що підставою для прийняття цих рішень стали висновки ГУ ДФС про заниження позивачем загального річного оподатковуваного доходу від провадження підприємницької діяльності (здійснення будівництва та продажу об`єктів нерухомого майна) у сумі 66735251,61 грн.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ГУ ДФС допустило істотні порушення норм ПК України при призначенні і проведенні перевірки, зокрема: 1) запит не відповідав вимогам пункту 73.3 статті 73 ПК України та не містив печатку контролюючого органу; 2) перевірка проведена до моменту, з якого відповідно до пункту 42.5 статті 42 ПК України спірний наказ та повідомлення про проведення перевірки вважаються належним чином врученими позивачеві.
Апеляційний суд підтримав ці висновки суду першої інстанції, однак, вирішив за необхідне у цій справі надати правову оцінку доводам контролюючого органу по суті виявлених порушень.
Так, суд апеляційної інстанції виходив з того, що оскільки продаж об`єктів нерухомого майна здійснювався позивачем як фізичною особою, такий дохід не підлягав включенню до складу доходів позивача як фізичної особи-підприємця, відповідно, висновки контролюючого органу про перевищення позивачем обсягу доходу за 2013 рік та заниження суми єдиного податку, а так само необхідність використання позивачем реєстратора розрахункових операцій, є безпідставними. Такий висновок став підставою і для визнання безпідставною позиції ГУ ДФС про те, що отриманий позивачем дохід від продажу об`єктів нерухомого майна підлягав оподаткуванню за ставкою, встановленою пунктом 167.1 статті 167 ПК України, у розмірі 18% (до 1 січня 2016 року - 15%), а не за ставкою, встановленою пунктом 167.2 статті 167 ПК України у розмірі 5%, як правомірно сплачував позивач. Скасовуючи податкову вимогу і рішення про застосування штрафних санкцій, суд апеляційної інстанції зазначив, що такі мають похідний характер від висновку про заниження позивачем доходу від здійснення господарської діяльності, а тому, враховуючи протиправність такого висновку, підстави для нарахування єдиного внеску відсутні. Щодо висновків ГУ ДФС про заниження позивачем військового збору, суд апеляційної інстанції поряд із висновком, що такий висновок також є похідним, встановив, що військовий збір був сплачений позивачем під час нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу квартир за період з 1 січня 2015 року по 31 грудня 2018 року всього у сумі 927777,32 грн. 
Додатково, на обґрунтування наявності підстав для скасування прийнятих ГУ ДФС рішень, суд апеляційної інстанції звернув увагу на те, що матеріали адміністративної справи про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за статтею 164 Кодексу України про адміністративні правопорушення Ірпінський міський суд Київської області постановою від 6 листопада 2019 року у справі № 367/8733/19 повернув на дооформлення через відсутність у протоколі, зокрема, викладення суті порушення. Більш того, Старший слідчий з ОВС першого ВРКП СУ ГУ ДФС у Київській області капітан податкової міліції Анна Курта постановою від 30 січня 2021 року закрила кримінальне провадження № 32020110000000094 стосовно умисного ухилення фізичною особою ОСОБА_1 від сплати податків, зборів (обов`язкових платежів), що входять в систему оподаткування, введених у встановленому законом порядку у зв`язку з відсутністю в його діяннях складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 212 Кримінального кодексу України. Водночас позивач до суду першої інстанції подав висновок експерта за результатами проведення економічної експертизи Київської незалежної судово-експертної установи від 8 лютого 2021 року № 3080, за змістом якого висновки, викладені в Акті перевірки, нормативно та документально не підтверджуються. Суд визнав, що висновок експерта лише підтверджує правову позицію позивача, проте, не є підставою для скасування оскаржуваних рішень.
У зв`язку з наведеним, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність зміни мотивувальної частини рішення суду першої інстанції.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції та постановою апеляційного суду, ГУ ДПС подало касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення і ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції застосував пункт 167.1 статті 167 і пункт 177.1 статті 177 ПК України без урахування висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах від 9 липня 2020 року у справі №810/919/18, від 6 листопада 2020 року у справі №826/6329/16, від 13 березня 2018 року у справі №826/13138/15, у яких висловлено позицію про те, що здійснення фізичною особою-підприємцем систематичного продажу об`єктів нерухомого майна має ознаки здійснення підприємницької діяльності, а тому дохід, отриманий від такої діяльності підлягає оподаткуванню за ставкою, встановленою пунктом 167.1 статті 167 ПК України, незалежно від того, чи зазначався статус підприємця у договорах купівлі-продажу нерухомого майна. При цьому, ГУ ДПС зазначало про помилкове врахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постановах від 27 лютого 2018 року у справі №826/1513/17, від 25 травня 2020 року у справі №810/1963/18, оскільки у цих справах позивачами були особи, які не мали статусу фізичної особи-підприємця, тобто, правовідносини не є подібними.
На обґрунтування доводів про незгоду із висновками судів попередніх інстанцій про допущення контролюючим органом істотних порушень норм ПК України при призначенні і проведенні перевірки ГУ ДПС посилається на застосування судами пункту 73.3 статті 73 ПК України без урахування висновку Верховного Суду, викладеного у постановах від 11 серпня 2021 року у справі №804/6851/16, від 7 вересня 2021 року у справі №640/9935/19. ГУ ДПС зазначає, що наявний в матеріалах справи запит містить підстави, обставини, перелік інформації на підставі яких зроблено висновок та чіткий перелік витребуваних документів. На переконання ГУ ДПС, суди встановили обставини відсутності на запиті печатки контролюючого органу на підставі недопустимого доказу - копії такого запиту. Водночас суди повинні були дослідити оригінал такого запиту, з`ясувати причини, чому оригінал цього документу не зберігся, причини, що призвели до його втрати, чим цей факт підтверджується.
Також ГУ ДПС вважає, що суди попередніх інстанцій застосували пункт 79.2 статті 79 ПК України та пункт 42.2 статті 42 ПК України без урахування висновків, викладених у постановах від 22 травня 2018 року у справі №804/2491/15, від 24 вересня 2019 року у справі №825/1109/16, від 9 жовтня 2018 року у справі №820/1864/17, від 18 липня 2019 року у справі №0440/5993/18, від 11 лютого 2021 року у справі №802/549/16-а, від 11 червня 2020 року у справі №823/1606/17, від 21 січня 2020 року у справі №815/803/15. Так, під час вирішення питання щодо належного повідомлення про проведення перевірки та вручення наказу на її проведення дослідженню підлягає встановлення дати направлення наказу на її проведення та співвідношення її до дати початку такої перевірки. Сам факт отримання повідомлення не є необхідним для виникнення у контролюючого органу права на проведення перевірки. Крім того, як неодноразово зазначав Верховний Суд, добросовісний платник податків зобов`язаний забезпечити отримання ним кореспонденції за адресою місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських; формувань. У разі невиконання цього обов`язку платник не вправі посилатись на не отримання ним документів як на обставину, що звільняє його від настання у зв`язку з цим негативних для такого платника наслідків. Неотримання платником податків копії наказу та повідомлення про проведення перевірки, надіслані контролюючим органом рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення не свідчить про невиконання відповідачем обов`язку, встановленого приписами ПК України, щодо завчасного та належного повідомлення платника податків про проведення перевірки.
Копія Наказу №1458 від 11 липня 2019 року направлена на адресу платника 12 липня 2019 року, а перевірка розпочата 19 липня 2019 року, тобто, податковий орган дотримався вимог щодо завчасного (до її початку) повідомлення платника податків.
Також ГУ ДПС вважає, що задовольняючи позовні вимоги в частині визнання протиправним і скасування Наказу №1458, суди попередніх інстанцій не врахували висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 21 лютого 2020 року у справі №826/17123/18, відповідно до яких оскарження наказу про призначення перевірки після її проведення не є належним способом захисту порушеного права. 
Ухвалою від 1 листопада 2021 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у цій справі на підставі пунктів 1 і 4 частини четвертої статті 328 КАС України з метою перевірки доводів ГУ ДПС про застосування судами попередніх інстанцій норм права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду, а також про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права в частині встановлення обставин і дослідження доказів.
ФОП ОСОБА_1 через свого представника подав відзив на касаційну скаргу, у якому, посилаючись на безпідставність доводів ГУ ДПС, просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а також доводи відзиву на касаційну скаргу, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і дотримання ними норм процесуального права в цих межах, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Ключовими питаннями, в межах яких відкрито касаційне провадження у цій справі є: 1) дотримання контролюючим органом процедури призначення і проведення перевірки, а саме: відповідність письмового запиту про надання інформації вимогам законодавства щодо його змісту і форми, а також дотримання ГУ ДПС вимог пункту 79.2 статті 79 ПК України щодо вручення платникові податків копії наказу та повідомлення про проведення позапланової невиїзної перевірки до початку її проведення; 2) розмір ставки оподаткування доходу, отриманого ОСОБА_1 , який є фізичною особою-підприємцем, внаслідок систематичного продажу нерухомого майна протягом 2012-2018 років, а також сплата такою особою військового збору, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податку на додану вартість. За висновками податкового органу, отриманий дохід від продажу квартир впливав на умови перебування позивача на спрощеній системі оподаткування та сплату єдиного податку, а також обов`язок зареєструватися платником ПДВ. 
При встановленні послідовності вирішення зазначених питань, колегія суддів враховує, що у постанові від 21 лютого 2020 року Верховний Суд сформулював висновок, відповідно до якого незалежно від прийнятого платником податків рішення про допуск (недопуск) посадових осіб до перевірки, оскаржуючи в подальшому наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень та інших рішень, платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом вимог законодавства щодо проведення такої перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких податкових повідомлень-рішень.  При цьому, таким підставам позову, за їх наявності, суди повинні надавати правову оцінку в першу чергу, а у разі, якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки, - переходити до перевірки підстав позову щодо наявності порушень податкового та/або іншого законодавства. Така правова позиція відповідає завданням та основним засадам адміністративного судочинства, закріпленим у статті 2 КАС України.
Отже, в першу чергу підлягають перевірці висновки судів попередніх інстанцій про порушення контролюючим органом процедури призначення і проведення перевірки.
1. Щодо застосування судами попередніх інстанцій пункту 73.3 статті 73 ПК України колегія суддів зазначає таке.
Згідно з пунктом 73.3 статті 73 ПК України (у редакції, чинній на час направлення запиту) контролюючі органи мають право звернутися до платників податків та інших суб`єктів інформаційних відносин із письмовим запитом про подання інформації (вичерпний перелік та підстави надання якої встановлено законом), необхідної для виконання покладених на контролюючі органи функцій, завдань, та її документального підтвердження.
Такий запит підписується керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу і повинен містити:
1) підстави для надіслання запиту відповідно до цього пункту, із зазначенням інформації, яка це підтверджує;
2) перелік інформації, яка запитується, та перелік документів, які пропонується надати;
3) печатку контролюючого органу.
Письмовий запит про подання інформації надсилається платнику податків або іншим суб`єктам інформаційних відносин за наявності хоча б однієї з таких підстав:
1) за результатами аналізу податкової інформації, отриманої в установленому законом порядку, виявлено факти, які свідчать про порушення платником податків податкового, валютного законодавства, законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи;
2) для визначення відповідності умов контрольованої операції принципу "витягнутої руки" під час здійснення податкового контролю за трансфертним ціноутворенням відповідно до статті 39 цього Кодексу та/або для визначення рівня звичайних цін у випадках, визначених цим Кодексом;
3) виявлено недостовірність даних, що містяться у податкових деклараціях, поданих платником податків;
4) щодо платника податків подано скаргу про ненадання таким платником податків:
податкової накладної покупцю або про допущення продавцем товарів/послуг помилок при зазначенні обов`язкових реквізитів податкової накладної, передбачених пунктом 201.1 статті 201 цього Кодексу, та/або порушення продавцем/покупцем граничних термінів реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних податкової накладної та/або розрахунку коригування;
акцизної накладної покупцю або про порушення порядку заповнення та/або порядку реєстрації акцизної накладної;
5) у разі проведення зустрічної звірки;
6) в інших випадках, визначених цим Кодексом.
Запит вважається належним чином врученим, якщо його надіслано у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.
Платники податків та інші суб`єкти інформаційних відносин зобов`язані подавати інформацію, визначену в запиті контролюючого органу, та її документальне підтвердження (крім проведення зустрічної звірки) протягом 15 робочих днів з дня, наступного за днем отримання запиту (якщо інше не передбачено цим Кодексом).
У разі проведення зустрічної звірки платники податків та інші суб`єкти інформаційних відносин зобов`язані подавати інформацію, визначену в запиті контролюючого органу, протягом 10 робочих днів з дня, наступного за днем отримання запиту. Документальне підтвердження цієї інформації на вимогу контролюючого органу може бути надано в електронному або паперовому вигляді на вибір платника податків.
У разі якщо запит складено з порушенням вимог, визначених абзацами першим - п`ятим цього пункту, платник податків звільняється від обов`язку надавати відповідь на такий запит.
Інформація на запит контролюючого органу надається Національним банком України, іншими банками безоплатно у порядку і обсягах, встановлених Законом України "Про банки і банківську діяльність".
Порядок отримання інформації контролюючими органами за їх письмовим запитом визначається Кабінетом Міністрів України.
Питання застосування зазначеної норми було предметом неодноразового розгляду Верховним Судом.
Зокрема, у постановах від 11 червня 2020 року у справі № 812/730/17, від 11 серпня 2021 року у справі №804/6851/16 Верховний Суд зазначав, що запит контролюючого органу про надання відповідної інформації платником податків повинен визначати конкретні підстави, тобто наявність чітко окреслених обставин, які у відповідності до пункту 73.3 статті 73 ПК України є умовою, за якої відповідний орган може звернутися із таким запитом. Без повідомлення вказаних фактів платник податків позбавлений об`єктивної можливості надати вмотивовані пояснення та їх документальне підтвердження.
У постанові від 7 вересня 2021 року у справі №640/9935/19 Верховний Суд дійшов таких висновків: використання податкової інформації як привід для направлення письмового запиту платнику податків є правомірним; вжите у пункті 3 абзацу третього пункту 73.3 статті 73 ПК України слово «виявлено» не слід ототожнювати із «встановлено»; у випадку наявності відомостей, в тому числі, податкової інформації, які дають об`єктивні підстави вважати показники податкової декларації платника податків недостовірними, контролюючий орган вправі надіслати цьому платнику запит із пропозицією підтвердити відповідні дані податкової звітності задля того, щоб пересвідчитися у їх достовірності. 
У цій постанові також підтримано висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 23 квітня 2019 року у справі № 813/1757/18, відповідно до якого формою реалізації повноважень контролюючого органу є спрямування письмового запиту до платника податків із зазначенням у запиті про правопорушення з боку такого платника та необхідність надання ним пояснень та документів. Метою запиту є підтвердження або спростування інформації, яка є у контролюючого органу, при цьому достовірність такої інформації про правопорушення може бути як категорична, так і умовна. Встановлення факту порушення та формування висновків про це можливо лише після отримання запитуваної контролюючим органом інформації. Наведення у запиті з посиланням на податкову інформацію, як можливого порушення, а не категоричного висновку про правопорушення з боку платника податків, передбачає наявність податкової інформації, яка потребує додаткової перевірки, що можливо реалізувати шляхом здійснення запиту та проведення  аналізу після отримання запитуваної інформації. Згідно з висновком Верховного Суду в цій постанові окремі недоліки в оформленні запиту не можуть слугувати підставою для відмови у наданні інформації на запит. Разом з тим, запити контролюючого органу повинні бути оформлені таким чином, щоб платник податків міг усвідомлювати, на які ймовірні порушення податкового законодавства робить посилання контролюючий орган, задля надання необхідного обсягу документів для спростування наявної у контролюючого органу інформації.)
Суди попередніх інстанцій, дослідивши наявний в матеріалах справи запит від 15 лютого 2019 року №3972/У/10-36-13-03, дійшли обґрунтованого висновку, що у запиті лише зазначено про наявність у контролюючого органу податкової інформації щодо отримання позивачем доходу від продажу (обміну) нерухомого майна за період з 1 січня 2012 року по 31 грудня 2018 року та посилання на документи, які це підтверджують. Однак, посилання на ймовірні порушення норм законодавства, з метою перевірки яких витребовуються у платника податків документи, та які саме, цей запит не містить. Посилання у запиті на те, що він надсилається з метою виконання функцій, покладених на контролюючі органи та контролю за дотриманням вимог податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, з метою недопущення втрат бюджету є загальними, тобто не можуть вважатися такими, що підтверджують наявність підстав у ГУ ДФС для надіслання запиту ОСОБА_1 . 
Отже, оскільки зі змісту запиту неможливо встановити дійсні підстави для його надіслання відповідно до пунктів 1, 2, 3, 4, 5, 6 абзацу шостого пункту 73.3 статті 73 ПК України, правильними є висновки судів попередніх інстанцій про невідповідність запиту вимогам пункту 73.3 статті 73 ПК України.
У зв`язку з цим, колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій правильно застосували пункт 73.3 статті 73 ПК України до спірних правовідносин, їх висновки відповідають висновкам Верховного Суду з питання застосування цієї норми, а доводи ГУ ДПС про зворотнє не знаходять свого підтвердження. При цьому, з огляду на зміст доводів, викладених у касаційній скарзі в частині цих висновків судів попередніх інстанцій, такі зводяться до цитування скаржником висновків Верховного Суду, які стосувалися оцінки встановлених у конкретних справах обставин у взаємозв`язку із наданими на їх підтвердження доказами. Сам факт наявності судових рішень, у яких визнано запит таким, що відповідає вимогам пункту 73.3 статті 73 ПК України не свідчить про неправильне застосування цієї норми у справі, у якій подано касаційну скаргу. Висновки Верховного Суду, викладені у постановах, які наведені скаржником не є відмінними від тих, на які посилалися суди попередніх інстанцій у своїх судових рішеннях.
Також суди попередніх інстанцій дійшли висновку і про невідповідність запиту вимогам пункту 3 абзацу другого пункту 73.3 статті 73 ПК України, оскільки запит не містив печатку контролюючого органу. При цьому, в матеріалах справи наявні три копії запиту: у томі 1 на аркушах справи 60 - 61 (який наданий позивачем і не містить печатки контролюючого органу), на аркушах справи 197 - 198 (який наданий відповідачем і який містить печатку контролюючого органу), а також у томі 2 на аркушах справи 16-17 (який наданий позивачем і з якого неможливо встановити наявність/відсутність печатки). З огляду на зміст судових рішень, суди попередніх інстанцій не прийняли до уваги надану відповідачем до відзиву копію запиту, який містить печатку контролюючого органу, через те, що підтверджень, що саме цей запит було направлено на адресу позивача, податковий орган не надав.
Колегія суддів вважає доречними доводи ГУ ДПС про те, що задля перевірки наявності/відсутності печатки на запиті контролюючого органу, дослідженню підлягав саме оригінал цього документа, при цьому той, який безпосередньо направлявся позивачеві.
Водночас з огляду на встановлені у справі обставини, запит, який направлявся ОСОБА_1 , не був вручений останньому і повернувся на адресу контролюючого органу, що однак, залишилося поза увагою і правовою оцінкою судів попередніх інстанцій. 
Колегія суддів позбавлена можливості згідно з частиною другою статті 341 КАС України вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, однак, вважає, що при перевірці доводів позивача про те, що запит не містив печатки контролюючого органу суди попередніх інстанцій допустили порушення принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі шляхом виявлення і витребування належних і допустимих доказів на підтвердження таких обставин, в тому числі з власної ініціативи.
Разом з тим, враховуючи висновок про невідповідність запиту вимогам пункту 73.3 статті 73 ПК України щодо його змісту, питання дотримання відповідачем вимог зазначеного пункту щодо форми запиту як окремої підстави позову не можуть вплинути на результат вирішення спору, а тому колегія суддів вважає, що підстави для направлення справи на новий судовий розгляд задля повного з`ясування фактичних обставин наявності/відсутності печатки на запиті контролюючого органу відсутні. 
Під час касаційного перегляду колегія суддів не може оминути те, що невідповідність запиту вимогам пункту 73.3 статті 73 ПК України стала підставою для висновку судів попередніх інстанцій про порушення відповідачем процедури призначення перевірки, відповідно і протиправність Наказу №1458. За змістом судових рішень, неналежне оформлення запиту виключає обов`язок платника податків надавати відповідь на нього, як наслідок, виключає підставу для призначення перевірки відповідно до підпункту 78.1.1 пункту 78.1 статті 78 ПК України. Колегія суддів погоджується з таким висновком судів попередніх інстанцій, однак, суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що у Наказі №1458, окрім посилання на підпункт 78.1.1 пункту 78.1 статті 78 ПК України, також містилося посилання на підпункти 78.1.2, 78.1.13 пункту 78.1 статті 78 ПК України як підстави для призначення перевірки позивача. Зазначені підстави не обумовлені обов`язком попереднього направлення платникам податків запитів, тобто є самостійними підставами призначення перевірки. Однак, суди попередніх інстанцій оцінки таким підставам для призначення перевірки не надавали, що свідчить про передчасність висновку про наявність підстав для визнання Наказу №1458 протиправним.
Крім того, щодо задоволених позовних вимог в частині скасування Наказу №1458, колегія суддів вважає слушними доводи заявника касаційної скарги, що в цій частині судові рішення не відповідають висновкам Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постанові від 21 лютого 2020 року у справі №826/17123/18, ухваленої у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.
Судова палата сформулювала правовий висновок, згідно з яким у разі якщо контролюючим органом була проведена перевірка на підставі наказу про її проведення і за наслідками такої перевірки прийнято податкові повідомлення-рішення чи інші рішення, то цей наказ як акт індивідуальної дії реалізовано його застосуванням, а тому його оскарження після допуску платником податків посадових осіб контролюючого органу до проведення перевірки не є належним способом захисту права платника податків, оскільки наступне скасування наказу не може призвести до відновлення порушеного права. Належним способом захисту порушеного права платника податків у такому випадку є саме оскарження рішення, прийнятого за результатами перевірки.
У постанові від 8 вересня 2021 року у справі №816/228/17 Велика Палата Верховного Суду сформулювала наступний правовий висновок: «У разі якщо контролюючий орган був допущений до проведення перевірки на підставі наказу про її проведення, то цей наказ як акт індивідуальної дії реалізовано його застосуванням, то його оскарження не є належним та ефективним способом захисту права платника податків, оскільки скасування наказу не може призвести до відновлення порушеного права. Неправомірність дій контролюючого органу при призначенні і проведенні перевірки не може бути предметом окремого позову, але може бути підставами позову про визнання протиправними рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки. При цьому підставами для скасування таких рішень є не будь-які порушення, допущені під час призначення і проведення такої перевірки, а лише ті, що вплинули або об`єктивно могли вплинути на правильність висновків контролюючого органу за результатами такої перевірки та відповідно на обґрунтованість і законність прийнятого за результатами перевірки рішення».
Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність підстав для окремого скасування Наказу №1458, оскільки ухваленням такого рішення права позивача не можуть бути поновлені. Належним способом захисту прав платників податків є оскарження рішень контролюючого органу, прийнятих за результатами такої перевірки, в тому числі з підстав порушення процедури її призначення. 
Таким чином, судові рішення в частині задоволених позовних вимог про визнання протиправним та скасування Наказу № 1458 від 11 липня 2019 року «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи - платника податків ОСОБА_1 » підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.
Перевіряючи висновки судів попередніх інстанцій щодо порушення відповідачем процедури проведення перевірки, зокрема, пунктів 79.2 статті 79, 42.2 статті 42 ПК України колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до пункту 79.2 статті 79 ПК України (у редакції, чинній на час направлення Наказу №1458 і повідомлення про проведення перевірки) документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, та за умови вручення платнику податків (його представнику) у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки. Виконання умов цієї статті надає посадовим особам контролюючого органу право розпочати проведення документальної невиїзної перевірки. 
Згідно з вимогами статті 42 ПК України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику) (пункт 42.2). У разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їх відмову прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення (абзац шостий пункту 42.4).
У цій справі направлена контролюючим органом поштова кореспонденція повернулася контролюючому органу.
Колегія суддів враховує доводи ГУ ДПС із посиланням на усталену практику Верховного Суду про те, що добросовісний платник податків зобов`язаний забезпечити отримання ним кореспонденції за адресою місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі невиконання цього обов`язку платник не вправі посилатись на неотримання ним документів як на обставину, що звільняє його від настання у зв`язку з цим негативних для такого платника наслідків.
Крім того, у постанові від 6 серпня 2019 року у справі № 520/8681/18 Верховний Суд виклав позицію про те, що обов`язку контролюючого органу завчасно ознайомити платника податків про намір проведення документальної позапланової невиїзної перевірки у спосіб, визначений пунктом 42.2 статті 42 ПК України, кореспондує також і обов`язок такого платника добросовісно ставитись до отримання відповідної кореспонденції або повідомлень (у разі застосування пункту 42.4 статті 42 ПК України) від контролюючих органів. Необізнаність платника з наказом про проведення перевірки через нехтування або ухилення від виконання такого обов`язку без поважних причин не може бути в подальшому розцінена на користь останнього. Також у цій постанові підтримано правову позицію, відповідно до якої з наказом про невиїзну перевірку, відомостями про дату її початку та місце проведення платник має бути ознайомлений у встановлений законом спосіб до її початку. Невиконання вказаних вимог призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності її правових наслідків. Оскільки невиїзна перевірка проводиться не за місцезнаходженням платника податків, завчасне (до початку перевірки) повідомлення його про час та місце проведення перевірки є гарантією його права на об`єктивну, повну та всебічну перевірку дотримання ним податкової дисципліни, включаючи можливість надання платником податків наявних у нього документів для підтвердження показників податкового обліку. Платник податків вважається також ознайомленим із наміром про проведення перевірки у разі неможливості вручення йому відповідних документів після проставлення поштовим органом відповідної відмітки.
У постанові від 4 листопада 2021 року у справі № 320/1375/19, яку колегія суддів враховує відповідно до частини третьої статті 341 КАС України, Верховний Суд, проаналізувавши вимоги пунктів 79.2 статті 79, 42.2 статті 42 ПК України та наявну судову практику Верховного Суду, в тому числі Великої Палати Верховного Суду (постанова від 8 вересня 2021 року у справі у справі №816/228/17) з питання застосування цих норм, підтримав усталену правову позицію про те, що невиконання контролюючим органом вимог пункту 79.2 статті 79 ПК України призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності правових наслідків такої. При цьому суд касаційної інстанції зазначив, що обов`язковою передумовою для застосування цього висновку є встановлення обставин, які безумовно свідчать про допущення контролюючим органом порушень вимог ПК України при призначенні і проведенні перевірки. У цій постанові Верховний Суд виклав позицію про те, що істотною обставиною при вирішенні питання своєчасного повідомлення платника податків про проведення відносно нього перевірки є встановлення дати, з якої наказ про проведення перевірки вважається врученим. Відповідно до абзацу шостого пункту 42.4 статті 42 ПК України такою є дата, зазначена поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення. За змістом правового підходу, викладеного у цьому судовому рішенні, суди в обов`язковому порядку повинні встановлювати причини невручення документів платнику податків та наявності/відсутності підстав вважати направлену кореспонденцію врученою відповідно до вимог статті 42 ПК України, а відтак, і наявністю підстав вважати платника податків обізнаним про призначення перевірки до її початку.
Зазначеному висновку Верховного Суду судові рішення у цій справі відповідають. Встановивши, що Наказ №1458 і повідомлення про проведення перевірки вважаються врученими позивачеві 29 серпня 2019 року, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про порушення відповідачем пункту 79.2 статті 79 ПК України, оскільки перевірка проведена з 19 липня по 25 липня 2019 року, тобто, до моменту виникнення у контролюючого органу права на її проведення.
Посилання ГУ ДПС у касаційній скарзі на постанови Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №804/2491/15, від 11 лютого 2021 року у справі №802/549/16-а, від 21 січня 2020 року у справі №815/803/15, від 9 жовтня 2018 року у справі №820/1864/17 в контексті достатності самого лише направлення платникові податків наказу та повідомлення про проведення перевірки до моменту початку її проведення колегія суддів вважає недоречним, оскільки у цих справах спірні правовідносини виникли до набрання чинності нової редакції пункту 79.2 статті 79 ПК України, тобто який ще не містив відсилання до статті 42 ПК України, а сама стаття 42 ПК України не містила у пункті 42.4 абзацу шостого щодо законодавчого визначення дати, з якої кореспонденція вважається врученою. Аналогічно, посилання скаржника на постанови Верховного Суду від 11 червня 2020 року у справі №823/1606/17, від 24 вересня 2019 року у справі №825/1109/16 є недоречними, оскільки у цих справах правовідносини виникли до набрання чинності нової редакції статті 42 ПК України.
Таким чином, доводи заявника касаційної скарги про застосування судами попередніх інстанцій пунктів 79.2 статті 79, 42.2 статті 42 ПК України без урахування висновків Верховного Суду не знаходять свого підтвердження.
Щодо висновків суду апеляційної інстанції по суті виявлених порушень, колегія суддів зазначає таке.
Як вже зазначалося, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у постанові від 21 лютого 2020 року у справі №826/17123/18 сформулював висновок про те, що у випадку, якщо серед підстав позову є як доводи про порушення процедури призначення та/або проведення перевірки (процедурні порушення), так і доводи про незгоду із висновками по суті виявлених порушень, суди мають в першу чергу надавати правову оцінку процедурним порушенням і лише у випадку, якщо суди дійдуть висновку про відсутність таких порушень або визнають допущені порушення не істотними та/або такими, що не тягнуть за собою протиправність прийнятих рішень, переходити до перевірки доводів про незгоду з висновками контролюючого органу по суті виявлених порушень.
Отже, визнання незаконною документальної позапланової невиїзної перевірки, проведеної контролюючим органом, виключає необхідність переходити до перевірки підстав позову щодо наявності порушень податкового та/або іншого законодавства та є підставою для визнання незаконними і прийнятих за результатами такої перевірки податкових повідомлень-рішень.
Зазначене узгоджується, зокрема, із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 18 серпня 2021 року за наслідками касаційного розгляду справи №160/9277/19.
За усталеною позицією Верховного Суду не виконання контролюючим органом вимог пункту 79.2 статті 79 ПК України є істотним порушенням процедури проведення перевірки, тобто є самостійною і достатньою підставою для скасування податкових повідомлень-рішень та інших рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки. Тому, у суду апеляційної інстанції не було підстав для зміни рішення суду першої інстанції шляхом доповнення висновками за наслідками надання правової оцінки підставам позову щодо відсутності порушень податкового та/або іншого законодавства.
Крім того, колегія суддів також вважає за необхідне звернути увагу на те, що зі змісту Акта перевірки вбачається, що висновки контролюючого органу ґрунтувалися на тому, що платник податків не надав до перевірки необхідних документів, чим порушив обов`язок, покладений на нього пунктом 85.2 статті 85 ПК України. Тому ГУ ДФС, посилаючись на пункт 44.6 статті 44 ПК України дійшло висновку про відсутність таких документів у позивача.
Відповідно до частини третьої статті 341 КАС України врахуванню підлягає висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 27 січня 2022 року у справі №826/8058/17, відповідно до якого обов`язок платника податків надавати усі первинні документи, пов`язані із предметом перевірки, знаходиться у прямій залежності від факту реальної обізнаності платника податків із призначеною відносно нього перевіркою та її предметом і забезпечення йому можливості взяти участь у її проведенні. За змістом пункту 85.2 статті 85 ПК України такий обов`язок виникає у платника податків після початку перевірки.
У постанові від 25 листопада 2021 року у справі № 440/1961/19 Верховний Суд зазначав, що у питаннях дотримання контролюючими органами процедури проведення перевірки, істотне значення має встановлення обставин забезпечення платникам податків можливості реалізувати їх права, передбачені ПК України, а у разі їх порушення - чи могло це істотно вплинути на правильність та обґрунтованість висновків контролюючого органу, здійснених за результатами такої перевірки, на підставі яких прийняті рішення.
З огляду на встановлені судами попередніх інстанцій обставини, які не заперечуються сторонами у цій справі, ГУ ДФС не здійснило усіх залежних від нього заходів задля забезпечення платнику податків можливості надати усі наявні у нього первинні та інші документи, пов`язані із предметом перевірки. Після повернення поштовою службою запиту від 15 лютого 2019 року, жодних запитів на отримання документів ГУ ДФС не направляло, актів про відмову у наданні документів та/або ненадання документів до перевірки не складало, і фактично за власним (одноосібним) рішенням провело перевірку на підставі наявної у контролюючого органу податкової інформації. 
Зазначене порушення процедури проведення перевірки також є самостійною підставою для визнання висновків такої перевірки необґрунтованими, не перевіряючи їх по суті виявлених порушень, що тягне за собою скасування прийнятих актів індивідуальної дії.
Колегія суддів враховує доводи ГУ ДПС, викладені у касаційній скарзі щодо не врахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 9 липня 2020 року у справі №810/919/18, від 6 листопада 2020 року у справі №826/6329/16, від 13 березня 2018 року у справі №826/13138/15, а також про помилкове врахування висновків, викладених у постановах від 27 лютого 2018 року у справі №826/1513/17, від 25 травня 2020 року у справі №810/1963/18, однак вважає, що в межах цього касаційного перегляду такі доводи не є вирішальними та/або такими, що впливають на результат вирішення спору.
Водночас, враховуючи, що у цій справі наявні безумовні підстави для визнання незаконними і скасування прийнятих за результатами проведеної перевірки позивача рішень, а також відсутність підстав для надання правової оцінки висновкам контролюючого органу по суті виявлених порушень, колегія суддів вважає, що постанову суду апеляційної інстанції слід скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.
Відповідно до частини першої статті 351 КАС України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
Згідно зі статтею 352 КАС України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Відповідно до частини шостої статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до частини третьої статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
За наслідками касаційного перегляду судові рішення підлягають скасуванню в частині задоволеної позовної вимоги про скасування наказу про призначення перевірки, яка є вимогою немайнового характеру, відповідно, сума судового збору, яка підлягає присудженню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягає зменшенню на 2102,00 грн.
Керуючись статтями 341, 345, 351, 352, 355, 356, 359 КАС України, суд,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області, утвореного як відокремлений підрозділ Державної податкової служби України, задовольнити частково.
Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 липня 2021 року у справі №640/30785/20 скасувати.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 1 квітня 2021 року у справі №640/30785/20 скасувати в частині задоволених позовних вимог про визнання протиправним і скасування наказу Головного управління ДФС у Київській області від 11 липня 2019 року № 1458 «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки» та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.
В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 1 квітня 2021 року у справі №640/30785/20 залишити без змін.
Змінити розподіл судових витрат у справі.
Стягнути з Головного управління ДПС у Київській області (місцезнаходження: 03151, м. Київ, вул. Народного Ополчення, 5а, код ЄДРПОУ ВП 44096797) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати на сплату судового збору в сумі 10510 (десять тисяч п`ятсот десять) грн 00 коп.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді | М.М. Гімон В.П. Юрченко   Є.А. Усенко