ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2022 року 
м. Київ
справа №460/4239/21
адміністративне провадження № К/990/11675/22  

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Смоковича М. І.,
суддів: Данилевич Н. А., Шевцової Н. В.,
розглянув у порядку письмового провадження в касаційній інстанції справу
за позовом ОСОБА_1 до Рівненської обласної прокуратури про стягнення вихідної допомоги у зв`язку зі звільненням, провадження в якій відкрито 
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду прийняту 16 березня 2022 року у складі колегії суддів: головуючого судді - Курильця А. Р., суддів: Гінди О. М., Кушнерика М. П.,
І. Обставини справи
1. У квітні 2021 року ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернувся до суду з позовом до Рівненської обласної прокуратури (далі також - відповідач) в якому просив:
1.1. стягнути з Рівненської обласної прокуратури вихідну допомогу у зв`язку із звільненням в розмірі 27  125 гривень 26 копійок.
2. Рівненський окружний адміністративний суд рішенням від 11 листопада 2021 року позов задовольнив повністю.
2.1. Стягнув з Рівненської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі середньомісячного заробітку на суму 27 125 (двадцять сім тисяч сто двадцять п`ять) гривень 26 копійок.
2.2. Стягнув на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Рівненської обласної прокуратури судові витрати зі сплати судового збору на суму 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок.
3. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 березня 2022 року, позовну заяву залишено без розгляду відповідно до положень частин третьої  та четвертої статті 123, пункту 8 частини першої статті 240 Кодексу адміністративного судочинства  України (далі - КАС України).
3.1. Залишаючи позовну заяву без розгляду, суд апеляційної інстанції, мотивував своє рішення тим, що прокурором пропущено строк звернення до суду з позовними вимогами.
Позивач не надав відповідних доказів, які би свідчили про об`єктивну неможливість вчасного звернення до суду.
ІІ. Провадження в суді касаційної інстанції
4. Позивач подав касаційну скаргу на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 березня 2022 року.
4.1. Автор скарги посилається на те, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано положення 122 КАС України, статей 44, 116 Кодексу законів про працю України без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 02 липня 2020 року у справі № 812/792/17, від 12 вересня 2019 року у справі №   812/1255/17, від 26 лютого 2020 року у справі №   821/1083/17, від 06 листопада 2019 року у справі № 1640/3461/18, від 29 листопада 2021 року у справі №   480/6504/20, від 08 жовтня 2019 року у справі №   823/263/16, від 17 жовтня 2019 року у справі № 823/276/16, від 23 грудня 2020 року у справі № 560/3971/19.
4.2. У касаційній скарзі автор просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2021 року.
5. Верховний Суд ухвалою від 2 червня 2022 року відкрив касаційне провадження з підстав, передбачених пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
ІІІ. Оцінка Верховного Суду.
6. Відповідно до частин першої, другої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
7. Спірні правовідносини у справі склались щодо права прокурора після звільнення на виплату вихідної допомоги.
7.1. З цього приводу Верховний Суд неодноразово висловлював свою позицію у постановах від 23 грудня 2020 року у справі № 560/3971/19, від 21 січня 2021 року у справі № 260/1890/19, від 15 квітня 2021 року у справі № 440/3166/20, від 24 червня 2021 року у справі № 420/4887/20, зазначивши, що   Законом України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII  «Про прокуратуру» (далі також - Закон № 1697-VII) не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи   Кодексу законів про працю України (далі також - КЗпП України), що не заборонено спеціальним законодавством. Таким чином, оскільки позивача звільнено на підставі пункту 9 частини першої  статті 51 вказаного Закону  (ліквідація чи реорганізація органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури), то позивач набув право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, відповідно до  статті 44 КЗпП України. Відтак, не виплативши позивачу вказану вихідну допомогу при звільненні, відповідач тим самим порушив його гарантовані трудові права при звільненні.
7.2. З посиланням на вказані правові висновки суд першої інстанції позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив.
8. Водночас, за змістом частин першої та другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
8.1. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. 
8.2. Відповідно до частини третьої  статті 122 КАС України  для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
8.3. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята  статті  122 КАС України).
Зі змісту наведених норм слідує, що для звернення до адміністративного суду з позовом щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлено місячний строк і цей строк обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
9. Публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункт 17 статті 4 КАС України).
10.          Предметом розгляду цієї справи є право позивача на виплату йому вихідної допомоги при звільненні.
11. Частиною другою статті 2 Закону України від 24 березня 1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці» передбачено, що додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
12. У структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина третя статті 2 цього ж Закону).
12.1. Суми вихідної допомоги при  припинення трудового договору входять до інших виплат, які не належать до форм оплати праці.
13. Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
14. За частиною другою статті 233 КЗпП у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
15. Оскільки предметом переданого на розгляд адміністративного спору є стягнення вихідної допомоги при звільнені (припиненні трудового договору), яка не входить до структури заробітної плати, підстави для застосування частини третьої статті 233 КЗпП відсутні.
16. При цьому Верховний Суд виходить із того, що під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії застосуванню підлягають саме положення КАС України як норми спеціального процесуального закону.
17.          Отже, розглядуваний спір є спором щодо проходження публічної служби, тому строк звернення до суду з вказаним позовом становить один місяць, який обчислюється з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав.
18.          Право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.
19.          Рішенням Конституційного Суду України №17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року   визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
20.          Слід зауважити на тому, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
21.          За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
22.          Поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулася із адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
23.          Питання поважності причин пропуску строку звернення до суду є оціночним та залежить від доказів, якими підтверджуються обставини та підстави такого пропуску.
24.          Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
25.          Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.
26.          Початок перебігу строків звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
26.1. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верхового Суду від 18 березня          2021 року у справі № 200/11827/19-а.
27.          Отже, з метою встановлення факту дотримання чи порушення процесуального строку, відведеного на подання позовної заяви, необхідно встановити момент, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, та моменту його звернення до суду з позовом.
28.          Як встановлено судами, наказом Прокурора Рівненської області від 18 серпня 2020 року №787к, ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні досудового  розслідування та підтриманням  державного обвинувачення управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Рівненської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону  України «Про прокуратуру» з 19 серпня 2020 року.
28.1. Відділ фінансування та бухгалтерського обліку прокуратури Рівненської області зобов`язано провести повний розрахунок та виплатити компенсацію за невикористані щорічні та додаткові відпустки.
28.2. З цим наказом прокурора Рівненської області від 18 серпня 2020 року № 787к ОСОБА_1 ознайомлений 19 серпня 2020 року, що підтверджується відповідною відміткою та його особистим підписом. 
Тобто з моменту ознайомлення з наказом про звільнення, позивач був повідомлений про проведення повного розрахунку та виплати лише компенсації за невикористані щорічні та додаткові відпустки, а не вихідної допомоги.
29.          Водночас до суду з цим позовом ОСОБА_1 звернулася 28 квітня 2021 року, тобто, більше семи місяців з дати ознайомлення з наказом, а значить з дати, коли він повинен був дізнатись про можливе порушення своїх прав.
30.          Суд першої інстанції під час розгляду цієї справи ухвалою від 11 листопада 2021 року  відмовив у задоволенні клопотання представника Рівненської обласної прокуратури про залишення позову без розгляду.
30.1. Ухвала суду мотивована тим що наказ про звільнення позивача не  містить розміру та складових нарахувань при звільненні.
30.2. З наявних у матеріалах справи доказів, суд першої інстанції дійшов висновку що ОСОБА_1  мав об`єктивну можливість знати про невиплату вихідної допомоги лише з листа-відповіді Рівненської обласної прокуратури від 9 квітня 2021 року № 27-58вих-21.
31. Суд апеляційної інстанції з такими висновками суду Рівненського окружного адміністративного суду не погодився, зазначивши, що  більше семи місяців  позивач не цікавився станом виплати вихідної допомоги, також не надав доказів неможливості звернення до відповідача із запитом протягом семи місяців.
Отже вказаний аргумент не є достатнім для висновку про поважність причин пропуску строку звернення до суду, оскільки можливість своєчасного звернення до адміністративного суду з позовом залежала виключно від волевиявлення самого позивача, тобто мала суб`єктивний характер. Доказів, які б свідчили про об`єктивну неможливість вчасного звернення до суду з позовом, суду надано не було, в тому числі і під час апеляційного провадження.
32. Чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. А для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного та необмеженого поновлення судами пропущеного строку.
33. Статтею 44 КАС України передбачено обов`язок учасників справи добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки, зокрема виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, а також виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
34. Наведеними положеннями КАС України чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема щодо дотримання строку звернення до суду.
35. Обставини пропуску строку звернення до суду з позовом ОСОБА_1 належним чином оцінені судом апеляційної інстанції та правильно визнані цим судом неповажними, оскільки вони не відповідають вказаним вище критеріям в їх сукупності.
36. При цьому, Восьмий апеляційний адміністративний суд правильно звернув увагу на те, що позивача рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 18 березня 2021 року у справі № 460/6862/20, зміненого постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 жовтня 2021 року, поновлено на посаді з 20 серпня 2020 року, що унеможливлює задоволення позовних вимог та виплату йому вихідної допомоги.
37.1. Зазначені обставини не були враховані судом першої інстанції під час ухвалення рішення 11 листопада 2021 року в цій справі.
38. Таким чином, наведені позивачем обставини, які, на його думку, є поважними причинами пропуску строку звернення до суду з позовом та підтверджують неможливість звернення останнього до суду з позовом у встановлений законом строк, повністю нівелюються обставинами, встановленими судом апеляційної інстанції, які спростовують неможливість такого звернення.
39. Верховний суд відхиляє доводи скаржника щодо посилань на висновки викладені в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року № 812/792/17 та від 12 вересня 2019 року № 812/1255/17, оскільки правовідносини у цих справах не є подібними до правовідносин у даній справі, у зазначених справах правовідносини стосуються стягнення  винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції, як складової грошового забезпечення, яке отримував позивач під час проходження служби в поліції, внаслідок чого застосовано норми частини другої статті 233 КЗпП України щодо звернення до суду без обмеження будь-яким строком.
39.1. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і, відповідно має місце однакове матеріальне правове регулювання спірних правовідносин.
При цьому правовий висновок  розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосованих редакції нормативно-правових актів.
40. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року №   821/1083/17, окрім фактичних обставин справи, відмінними є ї предмет спору, який стосується стягнення середньомісячного заробітку за час затримки виплати одноразової грошової допомоги при  скороченні штату.
41. Також є безпідставними посилання ОСОБА_1 на постанову Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 1640/3461/18, оскільки предметом спору у цій справі є стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (окрім вихідної допомоги, надбавки за вислугу років, премії та компенсації за невикористану відпустку).
42. Не є подібними і правовідносини у справах №№ 823/263/16 та 823/276/16 від 08 жовтня 2019 року та від 17 жовтня 2018 року відповідно, оскільки предмет спору стосується стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, а виплата вихідної допомоги відповідачами у справі не оспорювалась, оскільки була виплачена не у повному обсязі.
43. Зі змісту постанови Верховного Суду від 29 листопада 2021 року у справі                                  №480/6504/20 вбачається, що в постанові суду відсутнє посилання на рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 щодо строків звернення звільненого працівника до суду  з позовом про стягнення заробітної плати, передбачених статтею 233 КЗпП України.
44. Також безпідставним є посилання на постанову Верховного Суду від 23 грудня 2020 року № 560/3971/19, оскільки питання щодо строків звернення до суду не розглядалось, як і питання щодо поновлення позивача на роботі.
45. Підсумовуючи викладене, Верховний Суд констатує, що оскаржуване судове рішення ґрунтується на повно встановлених обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка, з правильним застосуванням норм чинного законодавства України при ухваленні оскаржуваного рішення із дотриманням норм процесуального права.
46. Колегія суддів зазначає, що доводи, наведені у касаційній скарзі, не спростовують правильність висновку суду апеляційної інстанції, а відтак відсутні підстави для скасування оскаржуваного судового рішення.
47. Отже, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін. 
Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 350 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
п о с т а н о в и в :
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 березня 2022 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 

Головуючий                                                                                          М. І. Смокович          
Судді                                                                                                     Н. А. Данилевич
                                                                                                    Н. В. Шевцова