УХВАЛА
 
10 червня 2022 року
м. Київ
 
справа № 278/1593/20
провадження № 61-2787ск22
 
Верховний Суд у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду Антоненко Н. О., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 28 липня 2021 року та на постанову Житомирського апеляційного суду від 16 грудня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області, Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області про зобов`язання вчинити певні дії та виділити земельну ділянку (пай),
 
ВСТАНОВИВ :
 
16 лютого 2022 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на вказане судове рішення.
 
Ухвалою Верховного Суду від 23 лютого 2022 року звільнено ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання касаційної скарги та касаційну скаргу залишено без руху, оскільки, в порушення вимог пункту 5 частини другої статті 389 ЦПК України, в касаційній скарзі не зазначено підставу, на якій вона подається.
 
Виконуючи вимоги указаної ухвали, ОСОБА_1 подав уточнену касаційну скаргу, в якій зазначає, що «є підстави для відступлення від постанови Верховного Суду від 05 березня 2021 року в справі № 717/641/18».
 
Касаційна скарга підлягає поверненню з таких мотивів.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України в касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави) касаційного оскарження, передбачену (передбачені) статтею 389 ЦПК України. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
 
Тлумачення вказаної норми ЦПК України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень на підставі пункту 2 частини другої статті 389 ЦПК України в касаційній скарзі має бути мотивовано необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
 
Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду (частина третя статті 403 ЦПК України).
 
В уточненій касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що «є підстави для відступлення від постанови Верховного Суду від 05 березня 2021 року в справі № 717/641/18». Саме по собі посилання на те, що є підстави для відступлення від постанови Верховного Суду не є підставою для відкриття касаційного провадження у розумінні пункту 2 частини другої статті 389 ЦПК України, яким  передбачено, що скаржник має вмотивовано обґрунтувати необхідність відступлення від висновку Верховного Суду, що заявником не зроблено.
 
Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
 
Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).
Керуючись статтями 185, 392, 393, Верховний Суд у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 28 липня 2021 року та на постанову Житомирського апеляційного суду від 16 грудня 2021 року повернути особі, яка її подала.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Суддя                                                                                                              Н. О. Антоненко