Справа № 439/1683/18                        Головуючий у 1 інстанції: Бородійчук О.І. 
Провадження № 22-ц/811/3294/21         Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М. 
№22-ц/811/2956/21
       Категорія: 56

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

       08 червня 2022 року                                                 м.Львів
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М.,
суддів: Копняк С.М., Шандри М.М.,
секретаря – Юзефович Ю.І.,
з участю: представника позивача – ОСОБА_1 ,
представника відповідача – ОСОБА_2 , представника
третьої особи – Коцюбинської Л.С., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами  ОСОБА_3  на рішення Бродівського районного суду Львівської області від 13 липня 2021 року та додаткове рішення Бродівського районного суду Львівської області від 11 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_4 до  ОСОБА_3 , третя особа – ОСОБА_5 , про стягнення безпідставно набутих коштів, 

в с т а н о в и в:
У жовтні 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, уточненим заявою про збільшення позовних вимог (а.с.139 т.1), в якому просив стягнути з ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 50000 доларів США, як такі, що набуті відповідачем без достатньої правової підстави, а також 3% річних в розмірі 1463 доларів США, що в загальному становить 51463 доларів США
Свої вимоги позивач обгрунтовував тим, що в період з 15.03.2008 року по 01.05.2010 року передав відповідачу грошові кошти на будівництво в сумі 50000 доларів США, що підтверджується актом-розпискою від 01.05.2010 року.
Передаючи кошти у володіння та розпорядження відповідача, він покладався на усні домовленості між ними щодо здійснення будівництва на належній відповідачу земельній ділянці у м. Броди, з укладенням, в подальшому, відповідного договору, однак, переговорні процеси тривали до серпня 2018 року, згоди щодо всіх істотних умов між ними досягнуто не було, тому він втратив інтерес до укладення договору.
Зазначає, що правова природа акту-розписки не дає можливості трактувати її, як укладення договору позики, оскільки не містить відомостей про те, що грошові кошти отримувались відповідачем в якості боргу або про обов`язок повернення відповідачем цих коштів, тому за відсутності правової підстави для передання цих коштів, такі слід вважати, як безпідставно набуті відповідачем, тому порушене право підлягає захисту із застосуванням правового механізму, передбаченого статтею 1212 ЦК України.
10 жовтня 2018 року позивач звернувся з письмовою вимогою до відповідача про повернення йому вказаної суми грошових коштів протягом семи днів з моменту отримання вимоги, однак, відповідач, отримавши вимогу 11 жовтня 2018 року, кошти у встановлений строк не повернув, тому позивач вважає, що має право на одержання трьох процентів річних на підставі статті 625 ЦК України. 
Рішенням Бродівського районного суду Львівської області від 13 липня 2021 року позов задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 51463 доларів США, з яких: 50000 доларів США – основний борг та 1463 доларів США – 3% річних.
Додатковим рішенням Бродівського районного суду Львівської області від 11 серпня 2021 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати в розмірі 79460 грн., з яких: 8810 грн. – витрати по сплаті судового збору та 70650 грн. – витрати на правову допомогу.
Обидва рішення суду оскаржив відповідач, просить їх скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог та у стягненні судових витрат.
Апелянт вважає, що суд неповно встановив обставини, які мають значення для справи, не дав належної правової оцінки доказам, які подали сторони на підтвердження своїх вимог та заперечень, допустив порушення норм матеріального права, що призвело до неправильних висновків суду по суті вирішення спору.
Звертає увагу, що із системного аналізу положень ч.1, п.1 ч.2 ст.11, ч.1 ст.177, ч.1 ст.202, ст.204, ч.ч.1, 2 ст.205, ч.1 ст.206, ч.1 ст.207, ст.208, ч.ч.1, 2 ст.218, ч.1 ст.1212 ЦК України слід дійти висновку, що майно не може вважатись набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбувалося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, норма статті 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Апелянт просить врахувати, що в позовній заяві позивач зазначав, що передав відповідачу грошові кошти на виконання усних домовленостей з відповідачем щодо будівництва на належній відповідачу земельній ділянці в м. Броди і на підтвердження факту передачі коштів покликається на акт-розписку від 01.05.2010 року, згідно з якою позивач передавав кошти відповідачу 17 разів у період часу з 15.03.2008 року по 11.05.2009 року.
На переконання апелянта, в даному випадку слід критично оцінювати позицію позивача про безпідставність передачі таких коштів, оскільки, як вбачається з акту розписки, позивач 17 разів протягом 15 місяців передавав грошові кошти, при цьому, вказуючи про наявність усних домовленостей, що свідчить про те, що передача коштів здійснювалась на підставі усного правочину, який не визнаний у судовому порядку недійсним, тому до спірних правовідносин не підлягає застосуванню норма статті 1212 ЦК України.
Вважає, що суд повинен був встановити правову природу договірних відносин, які існували між сторонами на підставі усних домовленостей, однак, цього встановлено не було.
На переконання апелянта, процесуальна поведінка сторони позивача не сприяла повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи.
Також апелянт вважає недоведеною ту обставину, що відповідач отримував кошти саме від позивача, та з якою метою такі кошти передавались йому і, взагалі, заперечує сам факт отримання будь-яких коштів, вказаних в акті-розписці від 01.05.2010 року.
Апелянт звертає увагу на зміст акту-розписки, згідно з якою, грошові кошти передавались частково в іноземній валюті – доларах США, а частково – у гривнях, тому немає підстав для категоричного висновку про обов`язок повернути грошові кошти саме в іноземній валюті, як просив позивач. У зв`язку з цим, вважає й неправильним розрахунок трьох процентів річних. Апелянт вважає, що висновки суду в цій частині грунтуються на припущеннях.
Окрім того, зазначає, що факт передачі коштів саме позивачем не підтверджений висновком судово-почеркознавчої експертизи, яка призначалась судом за клопотанням їхньої сторони.
Наголошує, що для встановлення особи, яка підписала акт-розписку замість позивача, їхня сторона просила призначити у справі додаткову експертизу, однак, суд у задоволенні такого клопотання безпідставно відмовив, хоча, на переконання апелянта, акт-розписку від 01.05.2010 року, на який позивач посилається, як на доказ передачі ним грошових коштів відповідачу, підписала третя особа ОСОБА_5 , яка є дружиною позивача, і такого висновку їхня сторона дійшла з візуального огляду офіційних письмових документів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності ТОВ «Гостина», в яких міститься підпис ОСОБА_5 , при порівнянні з підписом, який міститься в акті-розписці у графі отримувача коштів. Апелянт стверджує, що в експериментальних взірцях підпису, які відбирались судом у позивача для проведення експертизи, він намагався наслідувати підпис своєї дружини, що, на переконання апелянта, пояснює ту обставину, що експериментальні взірці підпису позивача відрізняються від підпису, який міститься на документах з умовно-вільними взірцями підпису позивача. Такі дії позивача апелянт розцінює, як введення суду в оману. 
Апелянт вважає позовні вимоги не лише безпідставними, а й не доведеними. 
Крім того, наголошує, що заява про збільшення позовних вимог, згідно з якою, зокрема, пред`явлено додаткову вимогу про стягнення трьох процентів річних, не повинна була розглядатись судом, оскільки подана адвокатом Дацко А.О. без підтвердження належними доказами представницьких повноважень – в поданому адвокатом ордері відсутній її підпис, що суперечить вимогам, які містяться в Положенні про ордер адвоката та порядок ведення реєстру ордерів, затвердженого рішенням Ради адвокатів України №36 від 17 грудня 2012 року, окрім того, обмеження правомочності адвоката повинні бути вказані на звороті ордера, однак, адвокат Дацко А.О. надала лише копію лицьової сторінки ордера. Окрім того, вважає, що адвокат не мала повноважень підписувати від імені позивача заяву про збільшення позовних вимог. 
Також апелянт звертає увагу на пропущення позивачем строку позовної давності, оскільки позивач звернувся до суду з позовом 24.10.2018 року, а акт-розписка датований 01.05.2010 року, і причин, які б можна було визнати поважними для поновлення пропущеного строку, позивач не назвав і, навіть, не звертався до суду з клопотанням про поновлення пропущеного строку.
Оскаржуючи додаткове рішення, апелянт зазначає, що при вирішенні питання розподілу судових витрат суд допустив порушення норм процесуального права, не врахував клопотання відповідача про зменшення витрат на правничу допомогу, оскільки такі істотно відрізняються від розміру очікуваних витрат в поданому позивачем попередньому розрахунку таких витрат.
Також звертає увагу, що в детальному описі виконаних робіт (наданих правничих послуг) тривалість судових засідань, в яких брав участь адвокат позивача, суттєво відрізняється від дійсної тривалості судових засідань, яка вказана в протоколах судового засідання.
Окрім того, апелянт наголошує, що адвокат Дацко А.О. не мала належним чином оформлених документів на представництво інтересів позивача.
Апелянт вважає, що в будь-якому випадку, присудженні позивачу витрати на правничу допомогу повинні бути зменшені, оскільки їх розмір не відповідає реальним витратам адвоката, понесеним на правничу допомогу позивачу. 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями Львівського апеляційного суду, для розгляду даної справи головуючим суддею (суддею-доповідачем) визначено суддю Левика Я.А., заміну якого на суддю Бойко С.М. проведено у зв`язку із задоволенням ухвалою суду від 01 вересня 2021 року заявленого суддею Левиком Я.А. самовідводу, після відкриття апеляційного провадження у даній справі. 
Позивач ОСОБА_4 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив доводи та вимоги апелянта. 
Заслухавши пояснення сторони відповідача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони позивача та третьої особи, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваних рішень відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Згідно з ч.1 ст.1212 ЦК України (глава 83 ЦК), особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
У частині другій статті 1212 ЦК України зазначено, що положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Згідно з ч.1 ст.1213 ЦК України, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.
Частиною другою статті 1214 ЦК України, у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (ст.536 цього Кодексу).
Аналіз норми статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов`язань породжують такі юридичні факти як: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи та відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.
Відповідно до змісту статті 1212 ЦК України, ця норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших спеціальних способів захисту, зокрема, які випливають із договірних правовідносин. 
Судом встановлено, що згідно акту-розписки від 01.05.2010 року, позивач передав відповідачу в період з 15.03.2008 року по 01.05.2010 року грошові кошти на загальну суму 50000 доларів США.
Цим актом зафіксовано лише сам факт передачі та, відповідно, факт отримання вказаної суми грошових коштів.
Правова підстава передачі та, відповідно, отримання вказаної суми грошових коштів в акті не зазначена, як і не зазначено про обов`язок повернення отриманих коштів та строк виконання такого чи будь-якого іншого зобов`язання, щоб кваліфікувати спірні правовідносини як договірні.
На спростування доводів позивача, відповідач не надав суду жодного доказу, який би підтверджував факт існування між ним та позивачем договірних відносин, більше того, відповідач взагалі заперечує факт існування між ним та позивачем будь-яких договірних відносин на підставі вказаного вище акту-розписки від 01.05.2010 року і заперечує сам факт отримання грошових коштів у вказаному розмірі, в тому числі й від позивача, а тому доводи відповідача про не з`ясування судом правової природи договірних відносин, які існували між сторонами на підставі усних домовленостей, є безпідставними. 
Безпідставними є й доводи апелянта про недоведеність факту отримання ним вказаної в акті від 01.05.2010 року суми грошових коштів, оскільки згідно з висновком експерта №1544/1545 криміналістичної судово-почеркознавчої експертизи, проведеної 09.08.2019 року у даній справі (а.с.125-127 т.1), підпис від імені ОСОБА_3 , розташований у рядку «Кошти отримав» Акту-розписки, укладеного 01.05.2010 року від імені ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , виконаний самим відповідачем ОСОБА_6 .
Безпідставними є й доводи апелянта про недоведеність факту отримання ним грошових коштів від позивача, оскільки своїм підписом, який міститься в акті-розписці від 01.05.2010 року і належність якого відповідачу підтверджено висновком експертизи, відповідач засвідчив факт отримання грошових коштів в сумі 50000 доларів США саме від позивача ОСОБА_4 , а залучена до участі у справі, як третя особа, дружина позивача – ОСОБА_5 самостійних вимог щодо предмету спору не заявляла.
Також необхідно зазначити, що звернувшись до суду із вказаним позовом у жовтні 2018 року, позивач не пропустив трирічного строку позовної давності, оскільки письмову вимогу про повернення грошових коштів відповідач отримав 11.10.2018 року (а.с.5-7 т.1). 
За наведених вище встановлених судом обставин, у колегії суддів немає правових підстав для інших висновків по суті вирішення спору, ніж тих, яких дійшов суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги позивача, і немає підстав для висновку про допущення судом першої інстанції порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, а тому рішення суду першої інстанції від 13 липня 2021 року необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача на це рішення – залишити без задоволення.
Що ж стосується вирішення судом першої інстанції питання розподілу судових витрат, зокрема, в частині відшкодування позивачу понесених витрат на правничу допомогу, то колегія суддів виходить з наступного.
За вимогами статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.  
Відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст.137 ЦПК).
З детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, встановлено, що витрати на правничу допомогу, надану позивачу, становлять 79460 грн., з яких, зокрема, витрати на участь адвоката в судових засіданнях становлять 51850 грн., виходячи з розрахунку: 61 год. х 850 грн. (вартість за одну годину роботи).
Колегія суддів вважає такий розмір витрат на правничу допомогу не обгрунтованим, оскільки обсяг витраченого адвокатом часу на участь у судових засіданнях у суді першої інстанції не відповідає тривалості судових засідань, в яких адвокат брала участь і які зазначені в акті приймання-передачі від 16.07.2021 року. 
Отже, при визначені розміру даного виду судових витрат позивач не в повній мірі дотримався вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України, тому суд першої інстанції в цій частині, ураховуючи подане стороною відповідача клопотання, повинен був застосувати положення частини п`ятої статті 137 ЦПК України про зменшення розміру витрат на правничу допомогу. 
За підрахунком апеляційного суду, витрачений адвокатом час на участь у вказаних в акті приймання-передачі від 16.07.2021 року судових засіданнях у суді першої інстанції сумарно становить 19 год., а тому вартість наданої адвокатом послуги за участь у судових засіданнях становить 16150 грн., що в загальному з іншими вказаними у акті наданими адвокатом послугами становить 26350 грн.
Таким чином, додаткове рішення необхідно змінити, зменшивши розмір витрат на правничу допомогу до 26350 грн. та, відповідно, зменшивши загальний розмір судових витрат, які підлягають стягненню з відповідача у користь позивача, до 35160 грн., тому апеляційна скарга відповідача на додаткове рішення підлягає частковому задоволенню.
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, п.2, 375, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:
апеляційну скаргу  ОСОБА_3  на рішення Бродівського районного суду Львівської області від 13 липня 2021 року залишити без задоволення.
Рішення Бродівського районного суду Львівської області від 13 липня 2021 року залишити без змін.
Апеляційну скаргу  ОСОБА_3  на додаткове рішення Бродівського районного суду Львівської області від 11 серпня 2021 року задовольнити частково.
Додаткове рішення Бродівського районного суду Львівської області від 11 серпня 2021 року змінити, зменшивши розмір витрат на правову допомогу до 26350 (двадцять шість тисяч триста п`ятдесят) гривень та зменшивши загальний розмір судових витрат, які підлягають стягненню з ОСОБА_3  у користь ОСОБА_4 , до 35160 (тридцять п`ять тисяч сто шістдесят) гривень.
В решті додаткове рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 20 червня 2022 року. 

Головуючий                                          С.М. Бойко 

Судді:                                                  С.М. Копняк 
       
                                        М.М. Шандра