ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3794/22 Справа № 199/7088/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Авраменко А.М. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2022 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
       головуючого        Городничої В.С.,
       суддів                Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,
       розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 07 лютого 2022 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -
                                       В С Т А Н О В И Л А:
       У вересні 2021 року позивач - АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з вищезазначеним позовом (а.с. 1-3), посилаючись на те, що відповідач з метою отримання банківських послуг, підписав анкету-заяву № б/н від 05 травня 2010 року, згідно якої отримав кредит у вигляді встановленого ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами», складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, про що свідчить підпис відповідача у заяві.АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредиту.У порушення умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав у зв`язку з чим станом на 11 липня 2021 року за відповідачем рахується заборгованість за кредитним договором в розмірі 17 752,03 грн, яка складається з: 14 742,32 грн - заборгованість за тілом кредита, в т.ч. 10 866,63 грн — заборгованість за поточним кредитом; 3 875,69 грн — заборгованість за простроченим тілом кредиту; 675,68 грн — заборгованість за нарахованими відсотками; 2 334,03 грн - заборгованість за простроченими відсотками; 0,00 грн — заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625; 0,00 — нарахована пеня; 0,00 — нараховано комісії. 
       На підставі викладеного, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 17 752,03 грн та судові витрати.
       Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 07 лютого 2022 року у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» - відмовлено в повному обсязі (а.с. 119-122).
       Не погодившись з таким рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою (а.с. 125-130), в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
       Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні позову, оскільки не дослідив належним чином наявні в матеріалах справи докази та обставини справи.
       Відповідач скористався своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, та подав відзив на апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 146-157).
       Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
       Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
       Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
       Встановлено, що на підтвердження позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» надано копію заяви позичальника ОСОБА_1 від 05.05.2010 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с. 30). 
Зазначена вище анкета-заява не містить умов щодо розміру тіла кредиту (кредитного ліміту), строку дії кредитного договору, розміру та порядку нарахування процентів за користування кредитом, неустойки (пені, штрафів).
Згідно вищевказаної заяви, ОСОБА_1 05.05.2010 року отримав платіжну картку № НОМЕР_1 та ПІН-код.
У заяві зазначено, що відповідач ознайомився та згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Своїм підписом підтверджує факт отримання повної інформації про умови кредитування у ПриватБанку. Згодний з тим, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг.
Долучені до позовної заяви витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, якими передбачено, зокрема, пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, та інші умови, - відповідачем не підписані.
На підтвердження свого позову банком надано розрахунок заборгованості за кредитним договором №б/н від 05.05.2010 року, згідно якого, станом на 11 липня 2021 року за відповідачем рахується заборгованість за кредитним договором в розмірі 17 752,03 грн, яка складається з: 14 742,32 грн - заборгованість за тілом кредита, в т.ч. 10 866,63 грн — заборгованість за поточним кредитом; 3 875,69 грн — заборгованість за простроченим тілом кредиту; 675,68 грн — заборгованість за нарахованими відсотками; 2 334,03 грн - заборгованість за простроченими відсотками; 0,00 грн — заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625; 0,00 — нарахована пеня; 0,00 — нараховано комісії.
Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення тіла кредиту у розмірі 14 742,32 грн, суд першої інстанції посилався на те, що частина нарахованих позивачем відповідачу процентів була погашена за рахунок збільшення тіла кредиту, тобто без фактичного отримання такого тіла кредиту відповідачем, а сума погашених таким чином процентів становить 19 258,72 гривень згідно даних розрахунку самого позивача, що перевищує розмір заявленої в позові до стягнення заборгованості за тілом кредиту (14742,32 гривень), у зв`язку з чим прийшов до висновку, що відповідачем погашено в повному обсязі фактично отримане тіло кредиту, а заявлена позивачем до стягнення означена сума тіла кредиту є нічим іншим як нарахованими і погашеними за рахунок тіла кредиту процентами за його користування, правомірність нарахування яких не підтверджена матеріалами справи, а відтак позов в частині вимог про стягнення тіла кредиту є необґрунтованим та недоведеним.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за відсотками суд першої інстанції виходив із недоведеності та необгрунтованості позовних вимог в цій частині, зокрема з того, що відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а отже і відсутні підстави для задоволення позову в частині заявлених вимог про стягнення кредитної заборгованості за процентами за користування кредитом.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.
Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст.76,77,78,79 ЦПК України).
Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України, зокрема, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами).
За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Відповідно до ч. 1 статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом частини другої статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Статтею 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У заяві позичальника ОСОБА_1 від 05.05.2010 року процентна ставка зазначена 0%.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути відсотки за користування кредитом та прострочені відсотки.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 05.05.2010 року, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, як невід`ємну частину кредитного договору.
Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що наданий позивачем на підтвердження позовних вимог, визначено, в тому числі: процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, та інші умови.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву позичальника про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та, зокрема саме у зазначеному у цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (05.05.2010 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (14.09.2021 року), тобто кредитор мав можливість додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату підвищених (зміну банком в односторонньому порядку процентної ставки) процентів за користування кредитними коштами, наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.
При цьому згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Надані позивачем Правила надання банківських послуг у ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана відповідачем і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Відповідна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору непідписані Умови та Правила викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15).
Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться у матеріалах справи, не визнаються відповідачем та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 05.05.2010 року шляхом підписання заяви позичальника.
Анкета-заява містить текст про погодження споживача з Умовами та Правилами надання банківських послуг, але не конкретизовано яка саме редакція Умов та Правил надання банківських послуг погоджена споживачем.
Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді сплату відсотків за користування кредитом у будь-якому розмірі.
Таким чином, відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» 675,68 грн — заборгованість за нарахованими відсотками; 2 334,03 грн - заборгованість за простроченими відсотками, у зв`язку з безпідставністю позовних вимог в цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу у анкеті-заяві від 05.05.2010 року, оскільки Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку не можуть вважатися складовою частиною кредитного договору.
Колегія наголошує, що укладений між сторонами кредитний договір від 05.05.2010 року у вигляді заяви позичальника, підписаний сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним).
Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, - колегія дійшла висновку, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
Як вбачається з матеріалів справи, в анкеті-заяві від 05 травня 2010 року сума кредитного ліміту не зазначена. 
Проте, відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки кредитний ліміт по ній змінювався (а.с. 28): 05.05.2010 року старт карткового рахунку №  НОМЕР_1 ;20.09.2016 року встановлено кредитний ліміт 1 500,00 грн, 03.10.2016 року – збільшено до 4 000,00 грн; 15.05.2017 року — зменшено до 4 000 грн; 15.05.2017 року - збільшено до 15 000 грн; 20.06.2017 року — збільшено до 20 000,00 грн; 30.08.2018 року — збільшено до 22 000,00 грн; 21.02.2019 року — зменшено до 20 740,00 грн; 27.02.2019 року — зменшено до 20 580,32 грн; 01.03.2019 року — зменшено до 20 580,32 грн; 23.08.2019 року — зменшено до 19 850,00 грн; 20.09.2019 року — зменшено до 19 340,00 грн; 26.09.2019 року — зменшено до 17 980,00 грн; 14.04.2020 року — зменшено до 15 829,26 грн; 27.04.2020 року — зменшено до 15 829,26 грн; 08.05.2020 року — зменшено до 15 829,06 грн; 19.05.2020 року — зменшено до 15 829,06 грн; 01.06.2020 року — зменшено до 15 829,06 грн; 12.06.2020 року — зменшено до 15 829,06 грн; 23.06.2020 року — зменшено до 15 829,06 грн; 06.07.2020 року — зменшено до 15 829,06 грн; 17.07.2020 року — зменшено до 15 829,06 грн; 31.07.2020 року — зменшено до 15 829,06 грн; 11.08.2020 року — зменшено до 15 697,55 грн; 25.08.2020 року — зменшено до 15 697,55 грн; 07.09.2020 року — зменшено до 15 511,78 грн; 23.09.2020 року — зменшено до 15 511,78 грн; 07.10.2020 року — зменшено до 15 394,44 грн; 19.10.2020 року — зменшено до 15 394,44 грн; 30.10.2020 року — зменшено до 15 250,39 грн; 26.11.2020 року — зменшено до 0,00 грн.
Матеріалами справи, зокрема, довідкою про перевипуск кредитних карт підтверджується термін дії картки, а саме у період з 05.05.2010 року по червень 2022 року (а.с. 29).
Випискою про рух коштів по карті відповідача (а.с. 22-27) встановлено, що відповідач користувався кредитною карткою до 28 серпня 2018 року, тобто погодився зі зміною кредитного ліміту по картці, а також до серпня 2018 року здійснювалось погашення заборгованості.
Відповідачем не спростовано факт отримання кредитної картки зі встановленим кредитним лімітом, а також факт користування вказаними кредитними коштами.
Так, згідно власноручної калькуляції судом апеляційної інстанції вбачається, що станом на 30.08.2018 року заборгованість за тілом кредиту склала 13 549,64 грн. 
Згідно надано позивачем виписки встановлено, що відповідач періодично мав заборгованість за тілом кредиту та періодично здійснював його повне погашення до 24 лютого 2018 року.
За період з 24 лютого 2018 року по 30.08.2018 року відповідач користувався кредитними коштами на загальну суму 26 008,15 грн та здійснив погашення вказаної заборгованості на суму 10 854,44 грн. Таким чином, станом на 30.08.2018 року заборгованість за тілом кредиту склала 15 153,71 грн. Нараховані та стягнуті позивачем відсотки у розмірі 2 317,04 грн та комісія у розмірі 100,00 грн колегією суддів не враховуються, оскільки, як вже було встановлено вище позивачем не доведено належними доказами стосовно того, що сторонами було обумовлено ціну договору у вигляді відсотків та комісії, а тому вказані нарахування є безпідставними.
Проте, колегією суддів враховується той факт, що за період з 14.05.2010 року по 24.02.2018 року позивачем також нараховувались відсотки у розмірі 1 604,07 грн та комісія у розмірі 120,00 грн, які нараховувались безпідставно та при здійснені відповідачем повного погашення заборгованості за вказаний період погашення заборгованості здійснювалось в тому числі і безпідставно нарахованих відсотків та комісії, а тому колегія суддів вважає за необхідне зарахувати вказані суми на погашення заборгованості на тіло кредиту, оскільки їх було безпідставно зараховано на погашення відсотків та комісії, які нараховувались безпідставно. 
Таким чином, станом на 30.08.2018 року заборгованість за тілом кредиту склала 13 549,64 грн (15 153,71 грн — 1 604,07 грн (безпідставно нараховані та стягнути відсотки за період з 14.05.2010 року по 24.02.2018 року) - 120,00 (безпідставно нарахована та стягнута комісія за період з 14.05.2010 року по 24.02.2018 року) = 13 549,64 грн.
Слід звернути увагу на те, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75.
Таким чином, виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи є належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, та береться судом апеляційної інстанції до уваги у сукупності з іншими доказами.
Проте, колегія суддів звертає увагу на те, що надана позивачем виписка по рахунку відповідача містить період лише з 14.05.2010 по 30.08.2018 року в той час, як позов пред`явлено позивачем про стягнення заборгованості станом на 11.07.2021 року, а тому вказана виписка не може бути достатнім та достовірним доказом наявності заборгованості у відповідача перед позивачем.
Як видно з наданого позивачем до позову розрахунку заборгованості та яким в тому числі позивач обґрунтовує свої позовні вимоги щодо наявності у відповідача заборгованості, категорія заборгованість за тілом кредиту сформована з відсотків, що зараховані банком для погашення за рахунок кредиту, тобто не є тілом кредиту, що фактично отримане відповідачем. 
Позивачем безпідставно була збільшена заборгованість відповідача по тілу кредиту за період з 01.01.2017 року по 31.12.2020 року за рахунок кредитних коштів графа «Відсотки погашені за рахунок кредита» на загальну суму 19 258,72 грн (222,77 грн + 132,97 грн + 103,91 грн + 136,48 грн + 107,67 грн + 6,45 грн + 271,61 грн + 317,76 грн + 197,47 грн + 73,95 грн + 3,10 грн + 29,93 грн + 10,56 грн + 247,88 грн + 415,23 грн + 525,20 грн + 515,35 грн + 602,82 грн + 669,14 грн + 823,23 грн + 814,67 грн + 954,47 грн + 784,44 грн + 784,65 грн + 771,99 грн + 752,39 грн + 858,40 грн + 728,37 грн + 718,77 грн + 837,10 грн + 724,02 грн + 905,33 грн + 652,40 грн + 653,08 грн + 621,50 грн + 583,60 грн + 631,97 грн + 569,80 грн +498,29 грн).
В той час, як позивач звертаючись до суду з позовом зазначає, що у відповідача наявна заборгованість за тілом кредиту у розмірі 14 742,32 грн.
Враховуючи все вище викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідачем погашено в повному обсязі фактично отримане тіло кредиту, а заявлена позивачем до стягнення означена сума тіла кредиту є нічим іншим як нарахованими і погашеними за рахунок тіла кредиту процентами за його користування, правомірність нарахування яких не підтверджена матеріалами справи, а відтак позов в частині вимог про стягнення тіла кредиту також є необґрунтованим, недоведеним, а тому задоволенню не підлягає
Таким чином, з огляду на викладене, колегія суддів вважає, що вирішуючи спір між сторонами, суд першої інстанції в достатньому повному об`ємі з`ясував права та обов`язки учасників спору, обставини справи, перевірив доводи сторін та давши їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону та зібраним доказам по справі.
Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.
Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення – не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.
Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –

                                       П О С Т А Н О В И Л А:

       Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.
       Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 07 лютого 2022 року - залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

       Головуючий:                                                                В.С. Городнича

       Судді:                                                                        О.В. Лаченкова

                                                                               М.Ю. Петешенкова