ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.06.2022 року          м.Дніпро         Справа №  908/2609/17
Центральний  апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді:  Верхогляд Т.А. (доповідач)                                    
суддів: Чередка А.Є., Паруснікова Ю.Б.
секретар судового засідання Колесник Д.А.   
представники сторін:    
від скаржника: Романюк Ірина Іванівна, адвокат, ордер серії АА №1102173 від 30.04.2021 року
арбітражний керуючий Бакулін Іван Сергійович, посвідчення №98 від 01.02.2013 року
інші представники сторін у судове засідання не зявились про дату , час та місце розгляду повідомлені належним чином
розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу  господарського суду Запорізької  області від 21.09.2021 року   у справі  № 908/2609/17  (суддя Юлдашев О.О.)
боржник - Публічне акціонерне товариство "Дрогобицький завод автомобільних кранів", код ЄДРПОУ 00240158 (вул. Північне шосе, 4, м. Запоріжжя, 69006)
про банкрутство,- 
ВСТАНОВИВ:

          Ухвалою  господарського суду Запорізької  області від 21.09.2021 року   у справі  №908/2609/17 визнано кредиторські вимоги ОСОБА_1 у розмірі 178  065,88 грн. - заборгованість по заробітній платі з першою чергою задоволення.  Суму у розмірі 655 808,95 грн. - середній заробіток - відхилено.
          Ухвала суду першої інстанції мотивована  наступними доводами:
          В матеріалах справи №908/2609/17 містяться: судовий наказ від 01.10.2014 року, виданий Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області у справі №442/7314/14-ц про стягнення з ПАТ "Дрогобицький завод автомобільних кранів" на користь ОСОБА_1 70  823, 17 грн. та судовий наказ від 16.02.2015 року, виданий Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області у справі №442/1046/2015 про стягнення з ПАТ "Дрогобицький завод автомобільних кранів" на користь ОСОБА_1 34  563,07 грн.
          В  матеріалах справи також наявна довідка № 68 від 16.02.2018 року, в якій зазначено, що заборгованість ПАТ "Дрогобицький завод автомобільних кранів" по заробітній платі перед ОСОБА_1 становить 116  024,23 грн.
                 Зазначені вимоги були включені до реєстру вимог кредиторів.
                 Згідно виписки з індивідуальних відомостей про застраховану особу, виданої УПФУ у Львівській області від 09.03.2021 року, за період з 01.02.2015 року по дату звільнення 17.08.2015 року ОСОБА_1 була нарахована заробітна плата у розмірі 62  041,65 грн. 
                 Отже, загальний розмір заборгованості із заробітної плати боржника перед кредитором становить 178  065,88 грн.
          Виконавчі провадження з виконання згаданих наказів закінчені державним виконавцему зв`язку з тим, що ПАТ "Дрогобицький завод автомобільних кранів" визнано банкрутом.
          З моменту звернення стягувача до Державної виконавчої служби, у разі відмови боржника добровільно виконати судові рішення, відповідальність за несвоєчасне погашення такої заборгованості залишається за Державною виконавчою службою.
          Враховуючи, що в матеріалах справи відсутні докази примусового виконання судових наказів, а саме стягнення з боржника грошових коштів, слід дійти висновку про те, що Державною виконавчою службою не здійснювались виконавчі дії. які необхідно було спрямувати на примусове виконання рішень судів, в наслідок чого відбулось несвоєчасне виконання судових рішень.  Вини  ПАТ "Дрогобицький завод автомобільних кранів" згідно ст.117 Кодексу законів про працю України не вбачається, тому сума середнього заробітку 655 808,95 грн. відхиляється судом.
          Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_1  оскаржив її  в апеляційному порядку.  
          Скаржник зазначає на неправильне тлумачення судом положень Закону України " Про виконавче провадження", ст.117 Кодексу законів про працю, посилається на практику Верховного Суду і зазначає, що обов`язковість виконання судового рішення після набрання ним чинності та, як наслідок, забезпечення права особи на соціальний захист, не може ставитись у залежність від особливостей процедурного характеру виконання таких рішень.
          Апелянт просить скасувати ухвалу  господарського суду Запорізької  області від 21.09.2021 року   у справі  №908/2609/17 в частині відхилення грошових вимог у розмірі 655 808,95 грн. ( середнього заробітку), ухвалити рішення, яким визнати кредиторські вимоги ОСОБА_1 у розмірі  655 808,95 грн. (середній заробіток).
          Арбітражний керуючий ОСОБА_2 у поясненні на  апеляційну скаргу зазначив, що згідно наявних в матеріалах справи № 908/2609/17 судових наказів у справі № 442/7314/14-ц від 01.10.2014 року та у справі № 442/1046/2015 від 16.02.2015 року, які видані  Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області, відповідно до яких з боржника на користь ОСОБА_1 у примусовому порядку повинно бути стягнуто 70  823, 17 грн. та 34 563,07 грн. відповідно, то вина по їх невиконанню лежить саме на органах примусового виконання – державній виконавчій службі.
          Відповідно до вказаних наказів заборгованість ПАТ "Дрогобицький завод автомобільних кранів" перед ОСОБА_1 складає  105 386,24 грн.
          Проте, відповідно до довідки № 61 від 16.02.2018 року зазначено, що заборгованість ПАТ "Дрогобицький завод автомобільних кранів" по заробітній платі перед ОСОБА_1 становить 116 024,23 грн.
          Відповідно до виписки з індивідуальних відомостей про застраховану особу, виданої УПФУ у Львівській області від 09.03.2021 року за період з 01.02.2015  року по дату звільнення 17.08.2015  року ОСОБА_1 була нарахована заробітна плата у розмірі 62 041,65 грн.
          Отже, господарський суд Запорізької області при винесенні оскаржуваної ухвали взяв до уваги інформацію, яка відображена в довідці № 68 від 16.02.2018 року та інформацію з виписки з індивідуальних відомостей про застраховану особу, виданої УПФУ у Львівській області від 09.03.2021 року.
          Таким чином, загальна сума вимог ОСОБА_1 - 178 065,88 грн.
          Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав: 
          Постановою господарського суду Запорізької області від 29.12.2017 року боржника - Публічне акціонерне товариство "Дрогобицький завод автомобільних кранів" визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру в порядку ст. 95 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", ліквідатором призначено голову ліквідаційної комісії Букрєєва І.І.
                  На офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України 29.12.2017 року за № 48346 розміщено повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.
                  Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 20.11.2019 постанову господарського суду Запорізької області від 29.12.2017 року  у справі №908/2609/17 скасовано в частині призначення ліквідатора ОСОБА_3 . Справу направлено для подальшого розгляду до господарського суду Запорізької області.
                  Ухвалою господарського суду від 18.08.2020 року ліквідатором Публічного акціонерного товариства "Дрогобицький завод автомобільних кранів" призначено арбітражного керуючого Бакуліна Івана Сергійовича (свідоцтво Міністерства Юстиції України № 98 від 01.02.2013р.).
                 Згідно із статтею 60 Кодексу України з процедур банкрутства, у ліквідаційній процедурі господарський суд розглядає заяви з вимогами поточних кредиторів, які надійшли до господарського суду після офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом. Заяви з вимогами поточних кредиторів розглядаються господарським судом у порядку черговості їх надходження. За результатами розгляду зазначених заяв господарський суд своєю ухвалою визнає чи відхиляє (повністю або частково) вимоги таких кредиторів.
                  Вимоги поточних кредиторів погашаються в порядку черговості, визначеної  статтею 64  цього Кодексу.
                  Якщо кредитор заявив вимоги після здійснення розрахунків з іншими кредиторами, сплачені таким кредиторам кошти поверненню не підлягають.
               З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1  працював на підприємстві боржника. 31.05.2021 року звернувся до господарського суду Запорізької області з заявою про визнання визнання кредиторських вимог до Публічного акціонерного товариства "Дрогобицький завод автомобільних кранів" на суму 833  874,83 грн., що складає:
- заборгованість по заробітній платі 167 427,89 грн., 
- 666 446,94 грн. – середній заробіток за час невиплати заборгованості по заробітній платі з 18.08.2015 року  по час звернення до суду -  31.05.2021 року.
                   Відповідно  до запису трудовій книжці ОСОБА_1 він звільнений за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 Кодексу законів про працю України відповідно до наказу №26к від 20.08.2015 року з 17.08.2015 року (а.с.16-22).
          За приписами ст.116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
          Відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
          Отже, вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена ст. 117 Кодексу законів про працю України.
          З матеріалів справи вбачається, що на момент звільнення підприємство боржника мало заборгованість перед ОСОБА_1 .
          Згідно судового наказу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01.10.2014 року з ПАТ "Дрогобицький завод автомобільних кранів" стягнуто на користь ОСОБА_1  70 823,17 грн. нарахованої, але не виплаченої заробітної плати (а.с.24).
          Згідно судового наказу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16.02.2015  року з ПАТ "Дрогобицький завод автомобільних кранів" стягнуто на користь ОСОБА_1 34 563,07 грн. заборгованості згідно ст..115 КЗпП України (а.с.27).
          За змістом згаданих наказів вбачається, що стягнення відбулося за період, який передував звільненню ОСОБА_1 з підприємства.
          Судом встановлено, що згідно наказу про стягнення на користь ОСОБА_1  70 823,17 грн.  07.11.2014 року Дрогобицьким міськрайонним управлінням юстиції відкрито виконавче провадження (а.с.25).
          Постановою Дрогобицького міськрайонного управління юстиції від 17.01.2018 року виконавче провадження закінчено  відповідно до вимог п.8 ч.1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження" (а.с.26).
          Постановою Дрогобицького міськрайонного управління юстиції від 13.03.2015 року відкрито виконавче провадження про примусове виконання судового наказу №442/1046/2015 від 10.03.2015 року про стягнення з ПАТ "Дрогобицький завод автомобільних кранів" на користь ОСОБА_1 – 34 563,07 грн. заборгованості по заробітній платі (а.с.28), а 22.01.2018 року постановою цього ж органу виконавче провадження закрито на підставі п.8 ч.1 ст.39 Закону України "Про виконавче провадження" (а.с.29).
                Отже, докази того, що на час звільнення заявника з підприємства боржника вказані суми за судовоми наказами були виплачені, відсутні.
          Відповідно до виписки з індивідуальних відомостей про застраховану особу (за формою ОК-7), виданої Управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області 09.03.2021 року за період з 01.02.2015 року по дату звільнення 17.08.2015 року ОСОБА_4 і. було нараховано заробітну плату у розмірі 62 041,65 грн.(а.с.30).
          Вказана сума не була предметом примусового стягнення, докази іншого у справі відсутні.
                  Отже, з урахуванням сум, вказаних у двох згаданих судових наказах та суми згідно вказаної вище довідки, підтверджено розмір заборгованості підприємства боржника перед ОСОБА_1 по заробітній платі  у загальному розмірі 167 427,89 грн. (70 823,17 + 34 563,07 + 62 041,65 ).
             Скаржник погодився з доводами суду про те, що заборгованість по день звільнення слід розраховувати відповідно до довідки № 61 від 16.02.2018 року, де зазначено, що заборгованість ПАТ "Дрогобицький завод автомобільних кранів" по заробітній платі перед ОСОБА_1 становить 116 024,23 грн. (а.с.81-94) та відповідно до виписки з індивідуальних відомостей про застраховану особу, виданої УПФУ у Львівській області від 09.03.2021 року, згідно якої за період з 01.02.2015  року по дату звільнення 17.08.2015  року ОСОБА_1 була нарахована заробітна плата у розмірі 62 041,65 грн. (а.с.62).
Встановлено, що саме вказаний розмір заборгованості визнано арбітражним       керуючим ( 116 024,23 грн.  + 62 041,65 грн. =  178 065,88 грн.) та включено їх до реєстру вимог кредиторів (а.с. 75-80).
          Відповідно до ч.ч.1,2 ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.  Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
          За змістом апеляційної скарги апелянт не погоджується з висновком суду про відхилення його вимог про стягнення середнього заробітку.
          Колегія суддів вважає доводи скаржника обґрунтованими з огляду на положення ст.117 Кодексу законів про працю України.
          Як неодноразово наголошував Верховний Суд у своїх постановах, всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення.
          Чинним законодавством прямо покладено на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 Кодексу законів про працю України відповідальність.
          Так, у постанові від 15.09.2015 року (справа № 21-1765а15) Верховний Суд дійшов висновку про те, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
          Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
          Ініціювання процедури примусового виконання судового рішення є правом позивача, а не обов`язком, у той же час як для боржника виконання рішення суду є безпосереднім обов`язком.
          Таким чином, обов`язковість виконання судового рішення після набрання ним чинності та, як наслідок, забезпечення права особи на соціальний захист не може ставитись у залежність від особливостей процедурного характеру виконання таких рішень.
          Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 16.07.2020 року у справі № 825/1540/17, від 13.05.2020 року у справі № 810/451/17 та інших.
          Враховуючи усе вищевикладене  наявність судових наказів про стягнення заробітної плати та звернення їх до примусового виконання жодним чином не знімає з боржника обов`язку щодо виплати заробітної плати ОСОБА_1 ,  не знімає з роботодавця вину у невиплаті заявнику усіх належних йому сум у день звільнення.
          Вказаний висновок додатково підтверджується тим, що судові накази про стягнення заробітної плати були винесені судом ще під час роботи ОСОБА_1 на підприємстві - 01.10.2014 року та 16.02.2015 pоку, а звільнився скаржник 17.08.2015 pоку і на момент звільнення ПАТ "Дрогобицький завод автомобільних кранів" мало перед ОСОБА_1 уже додаткову заборгованість по заробітній платі, не охоплену судовими наказами - за період після винесення другого судового наказу і по дату звільнення. 
     ПАТ  "Дрогобицький завод автомобільних кранів " не було подано до матеріалів справи № 908/2609/17 жодних доказів щодо того, що підприємство було позбавлене можливості виплатити ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати у день звільнення із об`єктивних та непереборних причин, які б могли виключати вину підприємства у несплаті зарплати. 
                   Отже, доводи суду першої інстанції про відсутність вини підприємства у невиплаті заборгованості з заробітної плати перед заявником, та про наявність такої вини у органу примусового виконання судових рішень є безпідставними. 
          При цьому колегія суддів звертає увагу також на ту обставину, що справа про банкрутство підприємства порушена 29.12.2017 року, в той час, як заявник звільнився 17.08.2015 року. Відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
          Колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що у даній справі № 908/2609/17 суд в оскаржуваній ухвалі помилково підміняє визначену законом процедуру примусового стягнення заборгованості обов`язком виконавчої служби виконати грошове зобов`язання боржника перед стягувачем, хоча насправді такого обов`язку перед стягувачем у виконавчої служби немає.
          У правовідносинах щодо примусового виконання судового рішення державна виконавча служба виступає інструментом примусового стягнення коштів за виконавчими документами, а не боржником у грошовому зобов`язанні та є відповідальною за свої дії чи бездіяльність виключно у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
          Боржником у зобов`язанні щодо виплати заробітної плати є підприємство-роботодавець, з якого і можуть бути стягнуті відповідні суми.
          Враховуючи усе вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала господарського суду Запорізької області в частині відхилення суми у розмірі 655 808,95 грн. підлягає скасуванню.
          Перевіривши проведений заявником розрахунок належної до стягнення відповідно до ст.117 Кодексу законів про працю України суми середньої заробітної плати, колегія суддів зазначає, що він проведений вірно, згідно ст..27 Закону України "Про оплату праці" та Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року "Про порядок обчислення середньої заробітної плати".
Нараховані суми колегією суддів перевірені і визнані вірними.
          Отже, за період з 18.08.2015 року (наступний день після звільнення заявника з підприємства боржника) по дату звернення до суду – 31.05.2021 року  належна до стягнення сума складає 666 446,94 грн. (за 1 446 робочих днів виходячи з середньоденної заробітної плати 460,89 грн.).
          Вирішуючи питання щодо розміру суми, що слід визнати та включити до реєстру вимог кредиторів, колегія суддів зауважує на таке:
          Як вказано вище, заявник просив суд визнати його грошові вимоги у наступному розмірі:
-  заборгованість по заробітній платі 167 427,89 грн., 
- середній заробіток за час невиплати заборгованості по заробітній платі з 18.08.2015 року  по час звернення до суду – 31.05.2021 року. на суму 666 446,94 грн., всього: 833  874,83 грн.
          Оскаржуваною ухвалою  визнано кредиторські вимоги ОСОБА_1 у розмірі 178  065,88 грн. - заборгованість по заробітній платі з першою чергою задоволення. Тобто, суд визнав вимоги на 10 637,99 грн. більше, ніж заявлено ОСОБА_1 у розрахунку заборгованості саме як заборгованість по заробітній платі. Враховуючи вказане, суд погоджується з доводами апелянта, що сума середньої заробітної плати, яку слід визнати при винесенні даної постанови,  становить 655 808,95 грн. (655 808,95 + 10 637,99 грн. = 666 446,94 грн.)
          Враховуючи викладене, апеляційну скаргу колегія суддів визнає обгрунтованою, а оскаржувану ухвалу такою, що винесена з порушенням норм матеріального права – ст.117 Кодексу законів про працю України.
          Тому оскаржувану ухвалу суду слід скасувати, ухвалити нове рішення в цій частині - про визнання кредиторських вимог ОСОБА_1 до боржника у розмірі 655 808,95 грн.
          Керуючись ст.ст. 269, 275, 277, 281-283 Господарського процесуального кодексу України суд, -                                                                                                              ПОСТАНОВИВ:

          Апеляційну скаргу задовольнити.
          Ухвалу  господарського суду Запорізької  області від 21.09.2021 року   у справі  №908/2609/17 скасувати в частині відхилення суми у розмірі 655 808,95 грн. (середній заробіток).
          Прийняти в цій частині нове рішення.
          Визнати кредиторські вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Дрогобицький завод автомобільних кранів", код ЄДРПОУ 00240158 (вул. Північне шосе, 4, м. Запоріжжя, 69006)
у розмірі 655  808,95 грн. ( перша черга задоволення).  
          В іншій частині ухвалу  господарського суду Запорізької  області від 21.09.2021 року   у справі  №908/2609/17  залишити  без змін.
          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

          Головуючий суддя                                                            Т.А. Верхогляд   

          Суддя                                                                                   А.Є. Чередко

          Суддя                                                                                   Ю.Б. Парусніков

          Повний текст  складено  04.07.2022 року.