ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1263/22 Справа № 216/677/21  Категорія 27 	  	Суддя у 1-й інстанції -  Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2022 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Петешенкової М.Ю.,
суддів – Городничої В.С., Лаченкової О.В.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м. Дніпрі цивільну справу
за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»
на заочне рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 12 серпня 2021 року
у справі за позовом акціонерного товариства rомерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_1 звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 03 грудня 2010 року.
Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.
ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 27 грудня 2020 року утворилась заборгованість у розмірі 12 606,56 грн., з яких заборгованість за тілом кредиту у розмірі 12 606,56 грн., яку АТ КБ «ПриватБанк» просить стягнути з відповідача на свою користь.
Заочним рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 12 серпня 2021 року позов АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів визначення сторонами розміру кредиту, отримання відповідачем суми кредиту, а також ознайомлення відповідача, як споживача послуг, з процентною ставкою по кредиту, та про розміри та підстави відповідальності за невиконання умов кредитування, що в свою чергу виключає стягнення заборгованості за непідтвердженими кредитними правовідносинами.
Не погодившись з рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» звернулося з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення вимог.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції залишив поза увагою те, що відповідач ознайомлений з умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами, тому вказані обставини свідчать про його згоду з усіма умовами цього договору.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для залишення без задоволення апеляційної скарги, а рішення суду без змін, з наступних підстав.
Судом встановлено, що 03 грудня 2010 року відповідач підписав заяву позивача № б/н від 03 грудня 2010 року про отримання банківських послуг. Відповідно до анкети-заяви, відповідач погодився з тим, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг. 
Відповідно до наданого суду розрахунку заборгованості станом на 27 грудня 2020 року, у відповідача наявна заборгованість за тілом кредиту у сумі 12 606,56 грн. (а. с. 6-18). 
Анкета-заява не містить жодних даних про те, яку саме картку отримав відповідач, строк її дії, та розмір наданого кредиту, номеру карткового рахунку, дати вручення картки відповідачу, повідомлення йому пін-коду саме за цим позовом та наданим розрахунком заборгованості. Про вид картки не вказано і в самій позовній заяві. Крім того, із даної анкети-заяви вбачається, що договір про надання банківських послуг відповідачу не видавався.
До позову додано Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ Приватбанк розміщеного на сайті www.privatbank.ua, виписку про затвердження Умов та правил надання банківських послуг для АТ КБ Приватбанк і всіх дочірніх банків та довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки Універсальна, 30 днів пільгового періоду по договору SAMDN50000038877827, ІПН НОМЕР_1 , ОСОБА_1 (а. с. 32), з яких не вбачається яким чином вони відносяться до договору № б/н від 03 грудня 2010 року. З наданої позивачем довідки про надання відповідачу за кредитним договором № б/н кредитних карток №№ НОМЕР_2 від 09 грудня 2010 року та 4149437854817051 від 09 квітня 2015 року (а.с. 30) не вбачається, за яким кредитним договором вони надані та яким чином вони стосуються кредитного договору № б/н від 03 грудня 2010 року. Також не вбачається, яким чином стосується кредитного договору № б/н від 03 грудня 2010 року довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки № НОМЕР_2 , оформленої на ім`я ОСОБА_1 (а. с. 29). Інших доказів позивачем на підтвердження того, що відповідач отримав кредитну картку за вказаним кредитним договором, суду не надано.
Крім того, судом встановлено, що у наданих банком розрахунках, зазначені різні відсоткові ставки у порівнянні з іншими періодами (зокрема за період часу з 09 грудня 2010 року станом на 31 травня 2015 року - процентна ставка (поточна) - 36 % та (прострочена) - 27 %; з 01 червня 2015 року станом на 30 вересня 2019 року процентна ставка - 3,6-0 %; з 01 жовтня 2019 року станом на 27 грудня 2020 року - процентна ставка 3,6-0 %, процентна ставка при порушенні умов кредитування 7,2-0 %, процентна ставка на прострочений кредит - 86-0 %), що також позбавляє суд можливості перевірити правильність наданого розрахунку банка.
З наданої позивачем довідки про зміну умов кредитування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 вбачається, що 09 грудня 2010 року відповідачу було встановлено кредитний ліміт у розмірі 0 грн. за карткою № НОМЕР_2 , який у подальшому було збільшено/зменшено, зокрема: 22 червня 2012 року збільшено до 2 000,00 грн., 23 червня 2012 року зменшено до 2 000,00 грн., 27 жовтня 2012 року збільшено до 4 000,00 грн., 26 грудня 2012 року збільшено до 7 800,00 грн., 19 квітня 2017 року збільшення до 9 000,00 грн., 13 вересня 2017 року збільшення до 14 000,00 грн. та 01 вересня 2018 року зменшення до 0 грн. Натомість, відомості щодо подальшого встановлення та збільшення/зменшення кредитного ліміту за карткою № 4149437414123375, зокрема: 19 квітня 2017 року збільшення до 9 000,00 грн., 13 вересня 2017 року збільшення до 14 000,00 грн. та 01 вересня 2018 року зменшення до 0 грн. випискою по картковим рахункам відповідача взагалі (по будь-яким його карткам) не підтверджено. 
Виписка по особовому рахунку містить інформацію про рух/списання/надходження грошових коштів з/на рахунку відповідача, зокрема 02 та 03 лютого 2011 року, 1, 2 та 31 березня 2011 року, 01 квітня 2011 року, 01 та 02 травня 2011 року - перенос % за полож. остаток на бонусный счет , а 04 березня 2013 року, 01 червня 2016 року, 01 липня 2016 року, 01 серпня 2016 року, 01 вересня 2016 року, 01 жовтня 2016 року, 01 листопада 2016 року, 01 грудня 2016 року, 01 січня 2017 року, 01 лютого 2017 року, 01 березня 2017 року, 01 квітня 2017 року, 01 травня 2017 року, 01 червня 2017 року, 01 липня 2017 року, 01 серпня 2017 року, 01 вересня 2017 року, 01 жовтня 2017 року, 01 листопада 2017 року, 01 грудня 2017 року, 01 січня 2018 року, 01 лютого 2018 року, 01 березня 2018 року, 01 квітня 2018 року, 01 травня 2018 року, 01 червня 2018 року, 01 липня 2018 року, 01 серпня 2018 року, 01 вересня 2018 року, 01 жовтня 2019 року, 01 листопада 2019 року - (списання відсотків за використання кредитного ліміту, % за ст. 625 ЦК України, пеня), без зазначення з якого карткового рахунку здійснюється списання.
Натомість, з розрахунку заборгованості за договором № б/н від 03 грудня 2010 року (а. с. 6-8) вбачається, що відповідачем, у зазначений період часу з 01 червня 2015 року по 27 грудня 2020 року погашено заборгованість: за тілом кредиту 35 161,56 грн., за простроченим тілом кредиту 2 528,94 грн. та за пенею 786,80 грн. Сума внесених відповідачем грошових кошів за тілом кредиту значно перевищує заявлений позивачем розмір кредитного ліміту у розмірі 14 000,00 грн. та заявлену позивачем вимогу за тілом кредиту в сумі 12 606,56 грн.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів визначеного між сторонами розміру та отриманих відповідачем грошових коштів, що позбавляє перевірити приведений банком розрахунок заборгованості, а також ознайомлення відповідача, як споживача послуг, з процентною ставкою по кредиту, та про розміри та підстави відповідальності за невиконання умов кредитування, що в свою чергу виключає стягнення заборгованості за непідтвердженими кредитними правовідносинами.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 03 грудня 2010 року та анкети-заяви, посилався на Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, як невід`ємну частину кредитного договору.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та Правила надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву позичальника, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та, зокрема саме у зазначеному у цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.
Надана довідка про умови кредитування з використанням кредитної картки Універсальна, 30 днів пільгового періоду по договору SAMDN50000038877827, ІПН 30357045548, ОСОБА_1 , не можна вважати складовою кредитного договору, оскільки остання підписана 09 листопада 2010 року, тобто до підписання анкети-заяви від 03 грудня 2010 року. 
Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді умови договору. 
При цьому, згідно ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
У даній справі між сторонами виникли відносини щодо споживчого кредитування, тобто договірні правовідносини між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»).
Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженим банк.
Зазначене узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), які правильно враховані судом першої інстанції при розгляді даної справи відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України.
На підставі наведеного вище, колегія суддів вважає правомірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості, оскільки не підтверджено належними доказами.
Таким чином, доводи апеляційної скарги стосовно незаконності та необґрунтованості рішення суду є безпідставними та зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.
Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» - залишити без задоволення.
Заочне рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 12 серпня 2021 року- залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:                                                                М.Ю. Петешенкова

Судді:                                                                        В.С. Городнича

О.В. Лаченкова