Постанова                                      
Іменем України                                 
 
26 квітня 2020 року
м. Київ
 
справа № 554/13572/13-ц
провадження № 61-17113св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач),                 Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - акціонерне товариство «Полтава-Банк»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду                    від 28 вересня 2021 року у складі колегії суддів: Хіль Л. М., Гальонкіна С. А., Карпушина Г. Л., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2012 року акціонерне товариство «Полтава Банк» (далі - АТ «Полтава Банк») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , про відшкодування шкоди.
 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що під час розгляду кримінальної справи №1622/3828/2012 встановлено, що відповідачка, перебуваючи на посаді економіста відділення № 26 АТ «Полтава-Банк», протягом 2008-2011 років умисно разом із іншими працівниками відділення банку шляхом службового підроблення офіційних банківських документів заволоділа грошовими коштами позивача в особливо великих розмірах на загальну суму                       673 304,68 грн, чим спричинила матеріальні збитки позивачу на вказану суму, які АТ «Полтава-Банк» просило стягнути з  ОСОБА_1 в судовому порядку.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій
 
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 20 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області                      від 18 січня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено з тих підстав, що ОСОБА_1 не визнана винною в скоєнні злочину, яким був завданий збиток позивачу, а заподіяні банку збитки вже стягнуто обвинувальним вироком з ОСОБА_2 .
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2016 року вказані судові рішення скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції у зв`язку з неповним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для правильного вирішення спору. Суд касаційної інстанції вважав, що сама по собі відсутність обвинувального вироку щодо ОСОБА_1 без дослідження інших фактичних обставин справи не може бути достатньою підставою для відмови в задоволенні позову АТ «Полтава-Банк».
 
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 05 грудня 2016 року в задоволенні позову відмовлено з тих самих підстав, що викладені в рішенні Октябрського районного суду м. Полтави від 20 жовтня 2015 року.
 
Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 22 лютого 2017 року апеляційну скаргу АТ «Полтава-Банк» задоволено частково: рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 05 грудня 2016 року скасовано; позов АТ «Полтава-Банк» задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Полтава-Банк» 2 056,17 грн у рахунок відшкодування шкоди, що відповідає розміру середньомісячного заробітку відповідача; в задоволенні іншої частині позовних вимог відмовлено.
 
Апеляційний суд, установивши, що ОСОБА_1 разом з іншими особами внаслідок порушення своїх трудових обов`язків заподіяла шкоду                          АТ «Полтава-Банк», зазначив, що за відсутності укладеного між сторонами договору про повну майнову відповідальність ОСОБА_1 може відповідати перед банком лише в розмірі середньомісячного заробітку.
 
Постановою Верховного Суду від 11 вересня 2019 рокукасаційну скаргу позивача задоволено, касаційну скаргу відповідачки задоволено частково: скасовано рішення апеляційного суду Полтавської області від 22 лютого  2017 року, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова касаційного суду мотивована тим, що висновки суду апеляційної інстанції про відсутність доказів, на підставі яких відповідач повинна нести повну матеріальну відповідальність, є передчасними, оскільки суд не надав оцінку зібраним доказам, зокрема, постанові про застосування примусових заходів медичного характеру стосовно ОСОБА_1 в контексті положень пункту 3 частини першої статті 134 КЗпП України. Верховний Суд констатував, що апеляційний суд не перевірив доводи відповідачки відносно того, що вироком суду відносно ОСОБА_2 вже стягнуто з неї на користь банку 639 947,50 грн в рахунок відшкодування шкоди, тобто шкода, завдана злочином, відшкодована повністю, а вимоги банку до ОСОБА_1 є подвійним стягненням.
 
Постановою Полтавського апеляційного суду від 07 листопада 2019 року апеляційну скаргу позивача задоволено частково: рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 05 грудня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов АТ «Полтава-Банк» задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача 33 357,18 грн у рахунок відшкодування шкоди; в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
 
Апеляційний суд виходив із того, що факт вчинення відповідачкою дій, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку, знайшов своє підтвердження в ході розгляду справи, оскільки встановлений органами досудового розслідування та вироком суду щодо ОСОБА_2 . За таких обставин суд апеляційної інстанції вважав, що на ОСОБА_1 може бути покладена повна матеріальна відповідальність у межах завданої нею шкоди в порядку частини першої статті 134 КЗпП України.
Разом з тим, установивши, що вироком Октябрського районного суду                м. Полтави від 06 лютого 2015 року цивільний позов АТ «Полтава-Банк» до ОСОБА_2 задоволено частково та стягнуто із засудженої на користь банку 639 947,50 грн у відшкодування заподіяних збитків, апеляційний суд з урахуванням положень статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме правопорушення дійшов висновку, що шкода банку вже частково відшкодована, а тому з ОСОБА_1 необхідно стягнути різницю між розміром пред`явлених позовних вимог та вже стягнутою з ОСОБА_2 суми коштів, що становить 33 357,18 грн (673304,68 грн - 639 947,50 грн).
 
Постановою Верховного Суду від 19 травня 2021 рокукасаційні скарги           АТ «Полтава Банк», ОСОБА_1 , підписану адвокатом Розановою М. В., задоволено частково.
Постанову Полтавського апеляційного суду від 07 листопада 2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення апеляційного суду та направляючи справу на новий розгляд до апеляційного суду, виходив із того, що апеляційний суд не дотримався порядку повідомлення сторони відповідача про розгляд справи, передбачений статтями 128-130 ЦПК України, що, з урахуванням доводів касаційної скарги ОСОБА_1 , є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду.
 
Постановою Полтавського апеляційного суду від 28 вересня 2021 рокуапеляційну скаргу АТ «Полтава Банк» задоволено частково.
Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 05 грудня 2016 року скасовано.
Ухвалено нове рішення, яким позов АТ «Полтава Банк» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Полтава Банк» в рахунок відшкодування шкоди 639 947,50 грн.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
 
Враховуючи те, що матеріали справи містять докази того, що в діях               ОСОБА_1 наявні ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що на неї може бути покладена повна матеріальна відповідальність в межах завданої нею шкоди.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
У жовтні 2021 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 .
 
Ухвалою Верховного Суду від 18 листопада 2021 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 квітня 2021 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
 
Аргументи учасників справи
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судове рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення місцевого суду.
Підставою касаційного оскарження заявник зазначає відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга мотивована тим, що під час тривалого розгляду Октябрським районним судом м. Полтави кримінальних справ, у яких за частиною п`ятою статті 191, частини другої статті 366, частиною другою статті 367 КК України обвинувачувались працівники АТ «Полтава Банк», у тому числі, й вона, встановлено, що у скоєнні злочину за статтею 367 КК України було визнано винною ОСОБА_2 ; у скоєнні злочину за статтею 366 КК України були визнані винні вироками ОСОБА_3 ,               ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , які були звільнені від кримінальної відповідальності виключно з підстав закінчення строків давності.
При цьому до неї постановою Октябрського районного суду м. Полтави           від 27 червня 2012 року були застосовані заходи медичного характеру до одужання, після чого вона зможе постати перед судом. 
Крім того, інкримінування всім особам злочину за частиною п`ятою статті 191 КК України не знайшло свого підтвердження й жодна особа не була визнана винною у скоєнні злочину в організованій злочинній групі.
Таким чином, висновки апеляційного суду про розподіл грошових коштів між учасниками в залежності від відведених їм функцій, є хибними.
Під час розгляду справи у судах попередніх інстанцій позивач стверджував, що її вина доведена матеріалами кримінальної справи та обвинувальним висновком, проте судом не було враховано положення статті 62 Конституції України.
При цьому, враховуючи положення статті 61 ЦПК України 2004 року, вирок суду, а також зібрані докази щодо ОСОБА_2 є обов`язковими лише щодо дій, які вчинила саме ОСОБА_2 , а не щодо неї.
Також під час розгляду справи апеляційним судом не було враховано, що між нею та АТ «Полтава Банк» не було укладено договору про повну матеріальну відповідальність, а інших доказів, на підставі яких вона повинна нести повну матеріальну відповідальність матеріали справи не містять, отже вона може нести матеріальну відповідальність лише в розмірі середньомісячного заробітку.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У грудні 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 від АТ «Полтава Банк», у якому вказано, що судове рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ОСОБА_1 з 07 березня 2006 року перебувала у трудових відносинах із            АТ «Полтава-Банк», працюючи на посаді економіста відділення № 26, розташованого за адресою: м. Полтава, вул. Калініна, 45А (т. 3, а. с. 207-208).
Наказом № 223 від 07 березня 2006 року ОСОБА_1 прийнята на посаду економіста-операціоніста відділення № 26 АБ «Полтава-Банк» у м. Полтава з випробувальним терміном два місяці (т. 3, а. с. 239).
 
Посадовою інструкцією економіста відділення № 26 визначено правовий статус, функціональні обов`язки, права й відповідальність економіста відділення та вона є документом, яким він керується в своїй роботі (т. 3,                а. с. 241-245).
 
Відповідно до пункту 4.1 посадової інструкції економіст несе персональну відповідальність за: якісне та своєчасне виконання робіт згідно посадових обов`язків у відповідності з чинним законодавством та внутрішньобанківськими нормативними документами; додержання вимог законодавчих актів України, нормативних актів НБУ, постанов Правління банку, наказів голови Правління банку та його заступників, керуючої відділенням; порушення чинного законодавства і вимог Національного банку України; ведення бухгалтерського обліку кредитних справ; недотримання затвердженої методики видачі кредитів; бездіяльність і невжиття заходів щодо правильності роботи операціоніста в підсистемі емітент еквайер; за достовірність звітності, що надається до Головного офісу АТ «Полтава банк», а також за інформацію, що надається на розгляд керуючому відділення;                  своєчасне виправлення помилок при виконанні своїх прямих службових обовязків; розголошення комерційної таємниці, до якої він має доступ під час роботи в банку; відсутності належного режиму таємності роботи з документами, що містять комерційну таємницю, а також банківську таємницю; порушення правил внутрішнього трудового розпорядку; порушення у дотриманні інструкцій з охорони праці, протипожежної охорони, виробничої санітарії.
 
Постановою Октябрського районного суду м. Полтави від 27 червня                  2012 року, прийнятою за наслідками розгляду кримінальної справи                          № 1622/3828/2012, порушеної стосовно ОСОБА_1 за ознаками злочинів, передбачених частиною п`ятою статті 191, частиною другою статті 366 КК України, застосовано до останньої примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом до одужання (т. 3, а. с. 124).
 
ОСОБА_1 обвинувачувалася в тому, що перебуваючи на посаді економіста відділення № 26 ПАТ «Полтава-Банк» як службова особа, протягом 2008-        2011 років умисно, з корисливих мотивів, за попередньою змовою з працівниками цього відділення, матеріали справи щодо яких виділені в окреме провадження, а саме: ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , зловживаючи своїм службовим становищем, шляхом службового підроблення офіційних банківських документів, у тому числі заяв на видачу і переказ готівки та відміни здійснення проводок, заволоділа грошовими коштами ПАТ «Полтава-Банк» в особливо великих розмірах на загальну суму 673 304, 68 грн.
 
Постановою Октябрського районного суду м. Полтави від 27 вересня               2012 року змінено стосовно ОСОБА_1 примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом на надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку до одужання (т. 3, а. с. 67-71).
 
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 13 липня 2013 року продовжено ОСОБА_1 амбулаторну психіатричну допомогу в примусовому порядку (т. 2, а. с.185).
 
Вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 06 лютого 2015 року ОСОБА_2 визнано винною у скоєнні злочину, передбаченого частиною другою статті 367 КК України, та призначено їй покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки з позбавленням права займати посади, пов`язані із виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських обов`язків строком на 3 роки. Звільнено ОСОБА_2 від відбування призначеного основного покарання та додаткового покарання на підставі пункту «є» статті 1 Закону України «Про амністію у 2014 році».
 
Цивільний позов АТ «Полтава-Банк» до ОСОБА_2 задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ «Полтава-Банк» 639 947,50 грн у відшкодування завданої майнової шкоди; у задоволенні іншої частини цивільного позову АТ «Полтава-Банк» відмовлено. При цьому, вироком встановлено, що банк фактично виплатив грошові кошти потерпілим на суму 639 947,50 грн, а тому його позовні вимоги підлягають задоволенню саме в цій частині.
 
Постановою Октябрського районного суду м. Полтави від 06 лютого               2015 року звільнено ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, передбачених частиною п`ятою статті 27, частиною першою статті 366 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.
 
Відповідно даних трудової книжки серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 -            04 березня 2011 року на підставі наказу № 342 від 22 лютого 2011 року остання звільнена з посади економіста відділення № 26 АТ «Полтава-Банк» на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України, за угодою сторін (т. 3, а. с. 207-208).
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
 
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
 
Статтею 130 КЗпП України визначено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.
При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.
За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.
 
Відповідно до статті 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку.
Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.
 
Пунктом 3 статті 134 КЗпП України передбачено, що відповідно до законодавства, працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, коли шкоду завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному провадженні.
 
Згідно пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику у справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» до позовних заяв про матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку (пункт 3 статті 134 КЗпП), повинні додаватись докази, які підтверджують, що вчинення працівником таких діянь встановлено у порядку кримінального судочинства.
Матеріальна відповідальність у повному розмірі шкоди покладається і в тих випадках, коли шкода заподіяна діями працівника, що мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку, але він був звільнений від кримінальної відповідальності у зв`язку зі спливом строку давності для притягнення до кримінальної відповідальності, або з інших підстав, передбачених законом.
 
Відповідно до статті 137 КЗпП України суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно.
Суд може зменшити розмір покриття шкоди, заподіяної працівником, залежно від його майнового стану, за винятком випадків, коли шкода заподіяна злочинними діями працівника, вчиненими з корисливою метою.
 
Звертаючись до суду із вказаним позовом, банк вказував, що ОСОБА_1 за попередньою змовою групою осіб, зловживаючи своїм службовим становищем, шляхом підроблення офіційних банківських документів, у тому числі заяв на видачу і переказ готівки та відміни здійснених проводок, вчинила заволодіння грошовими коштами банку в особливо великих розмірах, тобто вчинила діяння, які носять ознаки кримінального правопорушення, встановлені органами досудового розслідування.
 
Частиною шостою статті 82 ЦПК України визначено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
 
Вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 06 лютого 2015 року щодо обвинуваченої ОСОБА_2 у вчинені злочину, передбаченого частиною другою статті 367 КК України, встановлено:
«Підсудні ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які працювали касирами у відділенні № 26 АБ «Полтава-банк», зазначили, що при оформленні та переоформленні депозитних вкладів клієнти спілкувались із ОСОБА_1 , яка здійснювала підготовку та підписання відповідних договорів, заяв на переказ готівки, відкривала рахунки. Крім того, іноді вона приносила грошові кошти до каси безпосередньо, а не клієнт банку. Іноді вони видавали готівкові грошові кошти не клієнтам, а ОСОБА_1 на її вимогу, порушуючи встановлений порядок видачі коштів з каси банку. Також ОСОБА_1 часто заходила до каси, забирала собі касові документи, після чого нерідко просила касирів підписати ряд документів, мотивуючи, що вони з неуважності їх не підписали, що вони і робили».
«З їх же показань, про випадки внесення та отримання грошей з каси             ОСОБА_1 замість клієнтів було відомо керуючій відділенням ОСОБА_2 , яка не реагувала на вказані порушення. Навпаки наказувала касирам виконувати вказівки ОСОБА_1 , погрожуючи при цьому звільненням з роботи. За показаннями касирів, про непоодинокі випадки виявлення касових документів з відсутніми підписами касирів, ОСОБА_2 також знала. Однак, заходів щодо проведення з приводу цього перевірок не вживала, а вказувала касирам ставити свої підписи, звинувачуючи їх у власній неуважності».
«Усі потерпілі у справі показали, що оформленням їх депозитних договорів у 26 відділенні АБ «Полтава-банку» займалась ОСОБА_1 , яка підписувала договори та виписувала усі інші документи. Іноді брала у них гроші та сама відносила до каси. При цьому всі потерпілі зазначили, що ОСОБА_1 видавала їм один лише договір без інших документів, що свідчать про внесення готівки, при цьому іноді договір не містив печатки банку, а іноді прізвище економіста було вказане інше. При зверненні до банку з метою отримання коштів по договорам по закінченню строку їх дії, їм повідомляли, що відповідні вклади відсутні або є в значно меншій сумі, а договори оформлені неналежним чином».
«Показання потерпілих підтверджені, у тому числі протоколами пред`явлення для впізнання, згідно яких вони впізнали ОСОБА_1 як особу, яка здійснювала оформлення їм депозитних вкладів».
«Висновками судово-економічних експертиз та звітами аудиторських перевірок підтверджено факт спричинення збитків банку та потерпілим, що свідчить про протиправне заволодіння коштами».
«Висновками судово-почеркознавчих експертиз встановлено, що підписи у заявах на видачу та переказ готівки виконані не потерпілими, а іншими особами, водночас підписи в їх облікових картках виконані ОСОБА_1 ».
 
При цьому із вказаного вироку також вбачається, що згідно з актом амбулаторної судово-психіатричної експертизи № 60 від 26 серпня 2011 року, ОСОБА_1 на момент вчинення інкримінованих їй злочинів будь-якими психічними захворюваннями не страждала, не виявляла ознак будь-якого тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності, могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
 
Отже, вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 06 лютого          2015 року відносно ОСОБА_2 , який набрав законної сили, встановлено, що ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді економіста відділення № 26                        АБ «Полтава Банк», вчиняла дії, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку, що свідчить про наявність підстав для повної матеріальної відповідальності працівника відповідно до положень                     статті 134 КЗпП України. 
Сума збитків, завданих ОСОБА_1 , також підтверджена банком на підставі належних та допустимих доказів.
 
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Таким чином, суд апеляційної інстанції, врахувавши фактичні обставини справи, яка переглядається, подані сторонами докази, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки дії, вчинені ОСОБА_1 , містять ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку, тому на неї може бути покладена повна матеріальна відповідальність в межах завданої нею шкоди.
 
При цьому посилання заявника про те, що відносно неї відсутній обвинувальний вирок суду, а тому суд апеляційної інстанції неправомірно задовольнив позовні вимоги, не можуть бути прийняті судом, оскільки аналіз положень статей 130, 134 КЗпП України дає підстави дійти висновку, що працівник несе повну матеріальну відповідальність не тільки у випадках, коли відносно нього винесений обвинувальний вирок суду, але і тоді, коли вчинення працівником протиправних діянь, які спричинили майнову шкоду, встановлено у порядку кримінального судочинства.
 
Доводи заявника у касаційній скарзі про те, що між нею та банком не було укладено договору про повну матеріальну відповідальність, а тому суд апеляційної інстанції не мав права задовольняти позовні вимоги банку, не можуть бути прийняті судом, оскільки статтею 134 КЗпП України визначено випадки повної матеріальної відповідальності за відсутності укладення такого договору.
 
Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що стягнення з неї грошових коштів призведе до подвійного стягнення, оскільки грошові кошти вже було стягнуто з ОСОБА_2 , не можуть бути прийняті з огляду на таке.
Так, у випадках, коли шкоду заподіяно спільними діями підсудного та іншої особи, кримінальну справу щодо якої було закрито, суд покладає на підсудного обов`язок відшкодувати матеріальну шкоду в повному розмірі і роз`яснює цивільному позивачеві право пред`явити в порядку цивільного судочинства до особи, справу щодо якої закрито, позов про відшкодування шкоди солідарно із засудженим.
Якщо матеріальну шкоду заподіяно підсудним спільно з іншою особою, справу щодо якої виділено в окреме провадження, суд покладає обов`язок по відшкодуванню шкоди у повному розмірі на підсудного. При винесенні в наступному обвинувального вироку щодо особи, справу про яку було виділено в окреме провадження, суд вправі покласти на неї обов`язок відшкодувати шкоду солідарно з раніше засудженим.
Положеннями статті 543 ЦК України визначено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.
Кредитор, який одержав виконання обов`язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі.
Виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором.
Частиною першою статті 544 ЦК України передбачено, що боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.
Враховуючи те, що доказів задоволення вимог банку матеріали справи не містять, суд апеляційної інстанції правомірного стягнув з відповідача спричинену майнову шкоду, при цьому після погашення заборгованості ОСОБА_1 не позбавлена права звернутися до суду із позовом відповідно до положень статті 544 ЦК України або, у випадку наявності підстав, із заявою згідно положень статті 432 ЦПК України.
 
Таким чином, скасовуючи рішення місцевого суду та задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, врахував висновки суду касаційної інстанції, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
 
Вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачем норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення          від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58). 
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.
 
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Полтавського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                  Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
 
                                                                                                        О. М. Осіян
 
                                                                                                        Н. Ю. Сакара
                                                                                                       
                                                                                                        В. В. Шипович