КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
  
справа №761/34873/19                                                                         головуючий у суді І інстанції: Осаулов А.А.
провадження №22-ц/824/4405/2022                                                   головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
31 травня 2022 року                                                                                         м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
Головуючого судді:                                              Сушко Л.П.,  
суддів:                                                           Олійника В.І., Сліпченка О.І.,
секретар судового засідання:                                  Гайдаєнко В.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами  ОСОБА_1 таОСОБА_2 на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 березня 2020 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Биченко (Золотих) Олександра Олександровича, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання недійсним акту про проведені торги, свідоцтва про придбання майна на прилюдних торгах та витребування майна з чужого володіння,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У вересні 2019 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Биченко (Золотих) О. О., ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання недійсним акта про проведені прилюдні торги, свідоцтва про придбання майна на прилюдних торгах, витребування майна з чужого володіння.
На обґрунтування позовних вимог зазначала, що 15 лютого 1995 року її чоловік ОСОБА_6 , згідно з договором купівлі-продажу будинку, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козьяковим Ю. М., зареєстрованим у реєстрі за № 690, придбав житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер. 20 травня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Синицею Т. В. заведено спадкову справу № 31/2013 щодо майна померлого ОСОБА_7 .
04 лютого 2014 року вона звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, а 17 лютого 2015 року - із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, та в подальшому про видачу свідоцтва про право власності на частку будинку, як набутого під час шлюбу. Однак, нотаріус прийняв постанову про відмову у видачі їй зазначених вище свідоцтв у зв`язку з відсутністю у неї оригіналу правовстановлюючого документу щодо спадкового майна.
02 вересня 2016 року вона звернулася до суду з позовом до ОСОБА_8 (свого сина) про визнання права власності на 3/4 частини житлового будинку. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2017 року у справі № 761/31482/16-ц позов задоволено, визнано за нею право власності на 3/4 житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Рішення суду набрало законної сили 23 січня 2018 року.
09 лютого 2018 року через свого представника вона звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юрченка В. В. із заявою про державну реєстрацію на підставі рішення суду права власності на 3/4 частини житлового будинку. Однак, рішенням від 09 лютого 2018 року № 3960562, їй відмовлено у державній реєстрації права власності на 3/4 частини зазначеного будинку з підстав виявлених суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на житловий будинок.
Як з`ясувалося, 26 травня 2017 року державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Биченком (Золотих) О. О. здійснено державну реєстрацію права власності на житловий будинок за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про придбання цього нерухомого майна з прилюдних торгів відповідно до акта про прилюдні торги, який, начебто, затверджено 26 вересня 2011 року ВДВС Пролетарського РУЮ м. Донецька, у якому зазначено, що померлий ОСОБА_6 був у боржником у виконавчому провадженні, у зв`язку з чим на його житловий будинок звернуто стягнення.
Разом з тим, такі прилюдні торги насправді ніколи не відбувалися, а акт за результатами їх проведення, не затверджувався. Зазначене підтверджується відповіддю Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 02 березня 2018 року № 2-4-479, відповідно до якої за даними Автоматизованої системи виконавчого провадження виконавчі документи, у яких боржником є ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на примусове виконання до територіальних відділів державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області не надходили та на виконанні не перебувають.
Посилаючись на те, що реєстрація права власності на спірний будинок за ОСОБА_3 , а надалі реєстрація права власності на підставі договорів купівлі-продажу від 19 вересня 2017 року на спірний будинок, а саме по 1/2 частині на ОСОБА_4 та ОСОБА_2 є недійсною, позивач просила: визнати недійсним акт про проведені прилюдні торги, затверджений ВДВС Пролетарського РУЮ в м. Донецька 26 вересня 2011 року про продаж житлового будинку АДРЕСА_1 ; визнати недійсним свідоцтво про придбання нерухомого майна № 106 від 26 травня 2017 року, видане приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Биченко О. О.; витребувати з незаконного володіння ОСОБА_4 та ОСОБА_2 по 1/2 частині вказаного житлового будинку.
Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10 березня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсним свідоцтво про придбання нерухомого майна від 26 травня 2017 року, а саме: житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею - 296,2 кв. м, житловою площею - 180,8 кв. м, з прилюдних торгів, затвердженого відділом державної виконавчої служби Пролетарського районного управління юстиції в м. Донецьку 26 вересня 2011 року, на ім`я ОСОБА_3 , зареєстроване в реєстрі нотаріальних дій за № 106 та в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 26 травня 2017 року за реєстраційним номером 1258458680000 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотих О.О. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Не погоджуючись із заочним рішенням суду, ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду в частині відмови у позові щодо витребування майна та ухвалити нове рішення в цій частині, яким витребувати на її користь з незаконного володіння ОСОБА_4 та ОСОБА_2 3/4 частини спірного будинку. Посилається на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, вважає, що суд зробив помилковий висновок про відсутність у неї прав як власника майна. Суд не визнавав за нею право власності, а лише підтвердив її право на 3/4 частини спірного будинку. Суд ухвалив рішення,яке не призвело до ефективного захисту порушеного права. Лише задоволення її вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння дасть можливість внести запис до Державного реєстру прав на нерухоме майно, а тому висновок суду про неможливість витребування майна з тих підстав, що у реєстрі відсутній запис про неї як про власника спірного майна вважає помилковим.
Постановою Київського апеляційного суду від 18 серпня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 березня 2020 року в частині відмови у задоволені позову про витребування майна з чужого незаконного володіння скасовано, ухвалено в цій частині нове судове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 . Витребувано з володіння ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3/4 частини будинку АДРЕСА_1 . Вирішено питання розподілу судових витрат.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 14 вересня 2021 року залишено без задоволення заяву відповідача ОСОБА_2 від 01.07.2021 року про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 10 березня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Биченко (Золотих) Олександра Олександровича, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання недійсним акту про проведені торги, свідоцтва про придбання майна на прилюдних торгах та витребування майна з чужого володіння.
Не погодившись із заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10 березня 2020 року, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу15 жовтня 2021 року, тобто після закінчення апеляційного розгляду справи, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 березня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 серпня 2020 року, і відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.
Вказує, що що суд першої інстанції розглянув справу за його відсутності у зв`язку з неналежним його повідомленням про дату, час та місце розгляду справи. Усі наявні у матеріалах справи рекомендовані листи з позначкою «судова повістка», направлені за адресою: АДРЕСА_2 , повернулися до суду або з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання», або без зазначення підстави повернення, що не відповідає вимогам цивільного процесуального законодавства, а також Правилам надання послуг поштового зв`язку. 
Зазначає, що на момент придбання ним 1/2 частини спірного будинку за договором від 19.09.2017 року позивач ще не була власником, оскільки право власності нра 1/4 будинку було визнано за нею рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2017 року, а зареєстровано лише 23.04.2021 року. Посилається на висновки, які викладені у постановах Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі №522/6899/16-ц та ВПВС від 29 травня 2019 року у справі №367/2022/15-ц.
Звертає увагу суду на те, що при розгляді справи та винесенню рішення за його відсутності, судом не враховано, що будинок АДРЕСА_1 у тому вигляді та площі, яка існувала станом на момент його придбання на підставі договору купівлі-продажу від 19 вересня 2017 року в натурі не існує. Відповідно до довідки про об`єкт нерухомого майна від 17 серпня 2020 року, загальна площа будинку становить 848,1 кв. м, тобто на 551,9 кв. м. більше ніж при його придбанні. Таким чином, задовольнивши вимоги ОСОБА_1 про витребування у нього та  ОСОБА_4 на користь позивачки 3/4 частини житлового будинку, апеляційний суд фактично передав їй у власність ті приміщення будинку, які побудовано власне ним, а не ті, які належали спадкодавцю, на які за нею визнано право власності згідно з рішенням суду.
Крім того, судом першої інстанції не встановлено, чи є відповідачі добросовісними набувачами будинку, оскільки це питання має значення при проведенні розрахунків при витребуванні майна, про що було зазначено у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №761/17142/15-ц.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду  Ступак О.В., Гулейкова І.Ю., Погрібного С.О., Усика Г.І., Яремка В.В. від 08 грудня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 18 серпня 2020 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Позивач подала посимові пояснення, у яких просила задовольнити її апеляційну скаргу та покласти судові витрати на відповідачів.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга  ОСОБА_1   підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга  ОСОБА_2 підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що спірний будинок є спільним сумісним майном подружжя  ОСОБА_7 та ОСОБА_1 . Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2017 року, яке набрало законної сили 23 січня 2018 року, встановлені обставини, які мають преюдиційне значення при вирішенні зазначеної справи, а саме, що частка, що належить позивачці у спірному будинку після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 становить 3/4 його частини. Між тим, при зверненні до приватного нотаріуса із заявою про реєстрацію за нею права власності на спірний будинок за вищевказаним рішенням суду,  ОСОБА_5 отримала відмову, оскільки право власності на спірний будинок зареєстровано за ОСОБА_2 та за ОСОБА_4 , по 1/2 частині будинку за кожним. Право власності на спірне нерухоме майно перейшло від  ОСОБА_3  (продавець) до  ОСОБА_4 та ОСОБА_2  (покупці) на підставі договору купівлі-продажу від 19 вересня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотих (Биченко) О. О., тоді як  ОСОБА_3 отримала його у власність на підставі свідоцтва від 26 травня 2017 року, виданого тим же приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Биченко О. О. на підставі акта про проведені прилюдні торги, затвердженого 26 вересня 2011 року відділом ДВС Пролетарського РУЮ в м. Донецьку, які не проводилася. Судом встановлено, що позивач та її покійний чоловік станом на 2011 рік та тривалий час до цього, проживали на території Швейцарії, спірне майно знаходилося в м. Києві, що виключає відкриття виконавчого провадження та здійснення виконавчих дій у межах юрисдикції ВДВС Пролетарського РУЮ в м. Донецьку, і як наслідок здійснення прилюдних торгів на цій території. Наведене підтверджується повідомленням Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 02 березня 2018 року № 2-4-479, відповідно до якого за даними Автоматизованої системи виконавчого провадження, виконавчі документи, у якому боржником є ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на примусове виконання до територіальних відділів державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області не надходили та на виконанні не перебувають.
Установивши відсутність будь-яких зареєстрованих у встановленому законом порядку виконавчих проваджень з 2003 року щодо ОСОБА_7 та належного йому майна - будинку АДРЕСА_1 , а також записів про обтяження такого майна, рішень суду про стягнення коштів чи звернення стягнення на таке майно як на предмет іпотеки, що свідчить про фіктивність прилюдних торгів з реалізації спірного майна, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача про визнання недійсним свідоцтва про придбання нерухомого майна від 26 травня 2017 року, виданого ОСОБА_3 .
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсним акта про прилюдні торги, суд першої інстанції зазначив, що такий правочин є нікчемним в силу вимог закону, оскільки насправді його не було оформлено у письмовій формі за відсутності самого факту проведення прилюдних торгів, що не потребує визнання його недійсним. 
Оскільки в матеріалах справи відсутні докази щодо державної реєстрації права власності за до чи після ухвалення Шевченківським районним судом м. Києва рішення від 18 жовтня 2017 року про визнання за ОСОБА_10 права власності на 3/4 частини спірного будинку, що знаходиться у володінні відповідача, що є необхідною умовою застосування до спірних правовідносин такого речово-правового способу захисту як віндикація, суд дійшов висновку про необґрунтованість її позовних вимог про витребування спірного нерухомого майна у ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .
Однак, такі висновки суду не в повній мірі відповідають обставинам справи та вимогам закону. 
Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу будинку, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козьяковим Ю. М., зареєстрованого у реєстрі за № 690, ОСОБА_6 , перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 придбав житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .
26 листопада 2012 року ОСОБА_6 помер
ІНФОРМАЦІЯ_4 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Биченко О. О. видав на ім`я ОСОБА_11 свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів на підставі акта про проведені прилюдні торги, затвердженого 26 вересня 2011 року відділом державної виконавчої служби Пролетарського районного управління юстиції в м. Донецьку, зареєстрованого у реєстрі за № 106, яким посвідчувалося набуття нею права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею - 296,2 кв. м, житловою площею - 180,8 кв. м
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2017 року, яке набрало законної сили 23 січня 2018 року, встановлено, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 є спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_12 , визнано за ОСОБА_10 право власності на 3/4 його частини. З позовом позивач звернулась у зв'язку із відсутністю оригіналу правоустановлюючого документу на спірний будинок.
При зверненні ОСОБА_1 до державного реєстратора щодо реєстрації за нею права власності на 3/4 частини спірного будинку, вона отримала відмову, з посиланням на те, що право власності на спірний будинок зареєстровано за ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на підставі договорів купівлі-продажу від 19 вересня 2017 року, укладених між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) та між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець), на підставі яких покупці, кожен окремо, набув право власності на 1/2 частину спірного будинку. Зазначені договори купівлі-продажу посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Биченко (Золотих) О. О. та внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно.
Згідно з повідомленням Міністерства юстиції України від 16 лютого 2018 року, 22 серпня 2018 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Биченко О. О. змінив прізвище на Золотих О. О. , його приватна нотаріальна діяльність з 08 листопада 2017 року по Київському міському нотаріального округу припинена на підставу пункту 1 частини першої статті 30 Закону України «Про нотаріат» (за власним бажанням).
З повідомлення Слов`янського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Східного територіального управління Міністерства юстиції від 25 лютого 2020 року встановлено, що доступ до виконавчих проваджень Пролетарського районного відділу ДВС м. Донецька відсутній. У зв`язку із проведенням Операції Об`єднаних Сил, матеріально-технічна база та документація вищевказаного відділу знаходиться на території не підконтрольній українській владі, тому надання документального підтвердження проведення зазначеним відділом будь-яких виконавчих та процесуальних дій на даний час не виявляється можливим.
На вищезазначену відповідь суд першоїх інстанції уваги не звернув та прийшов до помилкових висновків про наявність підстав для визнання свідоцтва про придбання з прилюдних торгів недійсним та нікчемність акту про проведення прилюдних торгів.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності.
Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно з чужого незаконного володіння.
Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Виходячи з положень зазначених статей, власник майна має право витребувати майно з чужого незаконного володіння.
Якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача, захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову.
Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. В цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову до добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 17 лютого 2016 року у справі провадження № 6-2407цс15).
Разом з тим, частина друга статті 388 ЦК України містить заборону витребування майна від добросовісного набувача, якщо це майно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.
У постанові від 15 травня 2019 року у справі № 285/3414/17 Верховний Суд дійшов висновку, відповідно до якого, застосовуючи положення частини другої статті 388 ЦК України про те, що майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень, суд повинен мати на увазі, що позов власника про витребування майна в особи, яка придбала його в результаті публічних торгів, проведених у порядку, встановленому для виконання судових рішень, підлягає задоволенню лише в тому разі, якщо торги були визнані недійсними, оскільки відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, власник має право витребувати майно, яке вибуло з володіння поза його волею, і в добросовісного набувача.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 листопада
2021 року в справі № 925/1351/19 сформулювала висновок, згідно з яким при оцінці добросовісності/недобросовісності набувача майна слід враховувати, що прилюдні торги у межах здійснення виконавчого провадження мають виступати найбезпечнішим способом набуття майна, публічна процедура реалізації якого гарантує невідворотність результатів торгів та «юридичне очищення» майна, придбаного у такий спосіб. Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар.
Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 592/7963/16-ц, від 23 грудня 2020 року у справі № 639/7253/18, від 13 квітня 2022 року у справі№ 750/3763/21.
В рішенні по справі "Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 року Суд наголошував, що позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний, inter alia, "інтерес суспільства" та "умови, передбачені законом". Більше того, будь-яке втручання у право власності обов`язково повинно відповідати принципу пропорційності. Як неодноразово зазначав Суд, "справедливий баланс" має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Пошук такого справедливого балансу пролягає через всю Конвенцію ( 995_004). Далі Суд зазначає, що необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе "індивідуальний і надмірний тягар" (див. рішення щодо Брумареску (Brumaresku).
Крім того, в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» від 20.10.2011 року, встановлено що заходи, застосовані державною щодо позбавлення права власності для того, щоб відповідати Конвенції, повинні бути законними і спрямованими на досягнення справедливого балансу між інтересами суспільства та інтересами заявника. Аналізуючи відповідність цього мотивування Конвенції, Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.
З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.
Суд апеляційної інстанції вважає, що позивач не підпадає під критерії власника, оскільки право власності за нею на 3/4 частини будинку визнано рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2017 року, а зареєстровано - лише 23 квітня 2021 року, тоді як він придбав 1/2 частину будинку на підставі договору купівлі-продажу від 19 вересня 2017 року, а отже у ОСОБА_1 відсутні підстави визначені частиною першою статті 388 ЦК України для витребування майна у добросовісного набувача. Крім того, відповідно до довідки про об`єкт нерухомого майна від 17 серпня 2020 року, загальна площа будинку становить 848,1 кв. м, тобто на 551,9 кв. м. більше ніж при його придбанні.
Апеляційний суд приходить до висновку про те, що в матеріалах справивідсутні достатні та достовірні докази на підтвердження фіктивності проведення прилюдних торгів зі спірним майном, боржником у якому був ОСОБА_6 . Тому, відповідачі є добросовісними набувачами будинку. Крім того, з урахуванням того, що відповідач придбав майно після прилюдних торгів, він у відповідності до закону є добросовісним набувачем спірного майна.
Відтак, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення.
Таким чином, доводи апеляційної скарги  ОСОБА_2 заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції. 
Доводи апеляційної скарги  ОСОБА_1 про те, що суд зробив помилковий висновок про відсутність у неї прав як власника майна. Суд не визнавав за нею право власності, а лише підтвердив її право на 3/4 частини спірного будинку. Суд ухвалив рішення,яке не призвело до ефективного захисту порушеного права. Лише задоволення її вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння дасть можливість внести запис до Державного реєстру прав на нерухоме майно, а тому висновок суду про неможливість витребування майна з тих підстав, що у реєстрі відсутній запис про неї як про власника спірного майна вважає помилковим, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки правова природа процедури реалізації майна на прилюдних торгах полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів. Ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення прилюдних торгів - це оформлення договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто правочин. Тому відчуження майна з прилюдних торгів за своєю правовою природою відноситься до угод купівлі-продажу й така угода може визнаватись недійсною на підставі норм цивільного законодавства про недійсність правочину за статтями 203, 215 ЦК України. Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі №210/3612/18 (провадження № 61-1271св21).
З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що майнове право позивача не було порушено відповідачем.
Тобто при вирішенні даного спору суд першої інстанції мав керуватись положеннями ст. 319, 321, 330, 388 ЦК України та практики Верховного Суду.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1   частковому заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції, а доводи апеляційної скарги  ОСОБА_2 заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального, і порушенням норм процесуального права, і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у відповідності до ст. 376 ЦПК України.  
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 376 ЦПК України, суд,
 
                                                     ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.
Заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 березня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Биченко (Золотих) Олександра Олександровича, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання недійсним акту про проведені торги, свідоцтва про придбання майна на прилюдних торгах та витребування майна з чужого володіння відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено «01» червня 2022 року.
 
Головуючий суддя	Л.П. Сушко    	
Судді	В.І. Олійник    	
 	О.І. Сліпченко