УХВАЛА

14 червня 2022 року 
м. Київ 
справа № 380/3772/20
адміністративне провадження № К/990/12517/22  
Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Данилевич Н.А., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 квітня 2022 року (складена в повному обсязі 20 квітня 2022 року) у справі №380/3772/20 за позовом ОСОБА_1 до Львівської митниці ДФС, Галицької митниці Держмитслужби, про визнання протиправними і скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
ВСТАНОВИВ:
25 травня 2022 року касаційна скарга надійшла до Верховного Суду, як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до статті 327 Кодексу адміністративного судочинства України (надіслано засобами поштового зв`язку 17 травня 2022 року).
У травні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідачів Львівської митниці ДФС, Галицької митниці Держмитслужби, в якому просив: 1) визнати протиправним та скасувати наказ Львівської митниці ДФС від 13 квітня 2020 року №99-о "Про звільнення ОСОБА_1 "; 2) визнати протиправним та скасувати наказ Львівської митниці ДФС від 15 квітня 2020 року №177-о   Про внесення змін до наказу Львівської митниці ДФС; 3) поновити на посаді заступника начальника відділу митного оформлення №3 митного поста Рава-Руська Львівської митниці ДФС ОСОБА_1 ; 4) стягнути з Галицької митниці Держмитслужби на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 28 квітня 2020 року по момент винесення рішення судом.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 09 серпня 2021 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано наказ Львівської митниці ДФС від 13 квітня 2020 року №99-о Про звільнення ОСОБА_1 . Визнано протиправним та скасовано наказ Львівської митниці ДФС від 15квітня 2020 року №177-о Про внесення змін до наказу Львівської митниці ДФС. Поновлено на посаді заступника начальника відділу митного оформлення №3 митного поста Рава-Руська Львівської митниці ДФС ОСОБА_1 . Стягнуто із Галицької митниці Держмитслужби на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 170542,15 грн. Стягнуто з Львівської митниці ДФС на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у сумі 840,80 грн. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу митного оформлення №3 митного поста Рава-Руська Львівської митниці ДФС та в частині стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 10959,61 грн.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 квітня 2022 року апеляційну скаргу Галицької митниці Держмитслужби задоволено.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09 серпня 2021 року в адміністративній справі №380/3772/20 за позовом ОСОБА_1 до Львівської митниці ДФС, Галицької митниці Держмитслужби про визнання протиправними і скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано та прийнято нову постанову.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Львівської митниці ДФС, Галицької митниці Держмитслужби про визнання протиправними і скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.
Під час перевірки зазначеної касаційної скарги на предмет дотримання вимог  статті 330 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) встановлено, що у касаційній скарзі не викладені передбачені  КАС України, в редакції яка діє з 08 лютого 2020 року, підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку.
За правилами частини першої  статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Імперативними приписами частини четвертої статті 328 КАС України обумовлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Згідно з пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у частинах другій і третій статті 328 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).
Так, у касаційній скарзі скаржник зазначає, що оскаржує судові рішення з підстав, викладених у пунктах 1 та 2 частини четвертої статті 328 КАС України. 
Оскаржуючи постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 квітня 2022 року позивач зазначає, що судом другої інстанції не були враховані висновки Верховного Суду, викладені у справах №440/1964/20, №816/654/17, №140/6353/20 щодо застосування пункту 1 частини першої та частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу».  
З приводу посилання позивача на висновки Верховного Суду у справі № 440/1964/20 від 16 червня 2021 року, № 816/654/17 від 24 липня 2020 року, колегія суддів наголошує, що недостатньо самого лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.
Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). 3міст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.
При цьому, обставини, які формують зміст правовідносин i впливають на застосування норм матеріального права, та оцінка судами їx сукупності не можна визнати як подібність правовідносин.
Отже, висновки Верховного Суду у справі № 440/1964/20 від 16 червня 2021 року, № 816/654/17 від 24 липня 2020 року не є подібними до правовідносин у справі, що розглядається. 
Також, позивач вказав, що судом апеляційної інстанції зроблено посилання на висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 15 липня 2021 року у справі №140/6353/20, проте судом апеляційної інстанції взято до уваги висновок Верховного Суду неповністю, а в частині застосування спеціального законодавства до спірних правовідносин, проігнорувавши пункти 54 та 55 вищевказаної постанови, в яких викладено обов`язок суду встановити, чи були наявні у відповідача, станом на момент початку процедури звільнення позивача, а саме на момент ознайомлення позивача із попередженням про наступне звільнення, будь-які вакантні посади державної служби.
Проте, Суд не може погодитися з цим твердженням скаржника, оскільки судом апеляційної інстанції фактично зроблено посилання на висновок у справі 140/6353/20 в частині застосування спеціального законодавства, проте поряд з цим висновком був також врахований висновок Верховного Суду у справі № 380/3646/20 від 08 грудня 2021 року, в якому колегія суддів зазначила, що редакція статті 87 Закону України «Про державну службу» зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 19 вересня 2019 року № 117-IX "Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади", які набули чинності з 25 вересня 2019 року, була чинною, як на момент попередження позивача про наступне звільнення, так і на момент прийняття оскаржуваного наказу про звільнення та підлягала застосуванню, тобто відсутність розбіжностей позицій/підходів до розуміння/тлумачення частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу», яка й спричинила виникнення спору у цих справах.
Отже, судом апеляційної інстанції у повному обсязі проаналізовано та взято до уваги правові висновки, що викладені у постановах Верховного Суду.
Також заявник касаційної скарги послався на пункт 2 частини четвертої статті 328 КАС України, відповідно до якого підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні
Позивач вважає, що є необхідність відступлення від висновку, що викладений у постанові Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі №640/11024/20, який був врахований судом апеляційної інстанції, оскільки, на думку заявника касаційної скарги, такий висновок суперечить конституційному праву на працю, принципам державної служби, законності та верховенства права та категорично суперечить усталеній практиці Верховного Суду щодо обов`язку роботодавця попередити працівника про наступне вивільнення та одночасно з цим запропонувати йому всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві.
В доповненні до касаційної скарги позивач вказував, що справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, оскільки предмет спору зачіпає право на працю, права рівного доступу до державної служби, гарантії держави від незаконного звільнення, принцип верховенства права і має неабияке значення для усіх державних службовців.
Суд вказує, що причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту.
З метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Суд повинен мати ґрунтовні підстави: його попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання.
З урахуванням викладеного та наведених позивачем підстав для необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі №640/11024/20, Суд вважає, що скаржником не було надано вмотивованого обґрунтування стосовно необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у цій постанові Верховного Суду.  
З урахуванням змін до КАС України, внесених Законом України від 15 січня 2020 року № 460-IX і які набрали чинності 8 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття до розгляду і відкриття касаційного провадження.
Фактично доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з ухваленими рішеннями, переоцінки встановлених судами обставин та досліджених ними доказів, що виходить за межі касаційного перегляду, які визначені статтею 341 КАС України.
Отже, скаржником не викладено передбачені статтею 328 КАС України умови, за яких оскаржувані судові рішення можуть бути переглянуті судом касаційної інстанції на підставі пунктів 1 та 2 частини четвертої статті 328 КАС України, тому касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.
Керуючись статтею 248, пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України,
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 квітня 2022 року (складена в повному обсязі 20 квітня 2022 року) у справі №380/3772/20 за позовом ОСОБА_1 до Львівської митниці ДФС, Галицької митниці Держмитслужби, про визнання протиправними і скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу повернути.
Копію даної ухвали надіслати учасникам справи у порядку, визначеному   статтею 251 КАС України.
Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не може бути оскаржена.
Суддя	Н.А. Данилевич