КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М        У К Р А Ї Н И
 
13 червня 2022 року                                                                                               м. Київ
 
Унікальний номер справи № 359/5190/21  
Апеляційне провадження 22-ц/824/5089/2022  
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
судді - доповідача Махлай Л.Д., 
суддів Немировської О.В, Ящук Т.І.
при секретарі Гойденко Д.В.
 
сторони          
позивач                      ОСОБА_1 
 
відповідач                  ОСОБА_2 

            розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від              29 листопада 2021 року, ухвалене під головуванням судді Чирки С.С., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на утримання дитини,
 
в с т а н о в и в :
 
у червні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визначити місце проживання  ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 за місцем проживання матері; стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше, ніж 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно та до досягнення дитиною повноліття; стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти за минулий час на утримання сина в розмірі   2 000 грн за кожен місяць.
В обґрунтування позову посилалася на те, що 21.12.2013 сторони зареєстрували шлюб. Від шлюбу у них народився син  ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02.10.2017 шлюб між сторонами було розірвано.
Дитина знаходиться на її утриманні, відповідач фактично самоусунувся від участі у вихованні дитини. Також він відмовляється надавати нотаріальну згоду на виїзд дитини за кордон, тому з метою захисту прав дитини на свободу пересування та вільний вибір місця перебування, вважає визначити місце проживання малолітнього сина з нею.
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29.11.2021 позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/5 частки від заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше 50 % відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 11.06.2021 та до досягнення дитиною повноліття. В решті позову відмовлено. Вирішено питання судових витрат
Не погоджуючись з даним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, посилаючись на те, що відповідач має утримувати непрацездатних батьків, суд не врахував, що його батьки отримують пенсійні виплати, а також продовжують працювати та отримують додатковий дохід. Відповідач проживає у квартирі, яка придбана у шлюбі, не дивлячись на те, що йому є де проживати, а саме в будинку де він зареєстрований і є співвласником. У 2016 році він вигнав неї з дитиною з цієї квартири і вона змушена орендувати житло. Вважає, що наявність обов`язку утримувати доньку, не має впливати на встановлення розміру аліментів на утримання сина у меншому розмірі. Відповідач є працездатним, має у власності частку у праві спільної часткової власності на житловий будинок, а тому у нього є можливість сплачувати аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 від суми його доходу. Вважає, що нею надано достатньо доказів на підтвердження того, що відповідач ухилявся від утримання сина, а вона починаючи з 2019 року неодноразово намагалась отримати грошову або іншу матеріальну допомогу, проте отримувала відмову. Крім того, вона не зверталася до суду із позовом про стягнення аліментів через погрози з боку відповідача, що у такому випадку він забере дитину. Суд також не врахував, що під час бесіди в Службі у справах дітей відповідач заявляв, що не сплачував аліменти з того часу, як він проживає окремо та Служба надала письмову рекомендацію щодо виплати ним аліментів за весь строк окремого проживання. Вважає, що суд неправильно встановив відсутність між сторонами спору щодо місця проживання дитини. Відповідач неодноразово відмовлявся надати нотаріальну згоду на виїзд дитини за кордон та погрожує, що забере сина до себе. Для виїзду дитини за кордон без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків необхідне рішення суду про визначення місця проживання дитини.
У відзиві відповідач ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін посилаючись на його законність та обґрунтованість. Зазначає, що відповідно до рішення Бориспільського міськрайонного суду Київського області від 24.02.2012 бухгалтерія вираховує з його заробітної плати аліменти на утримання доньки у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку. На його утриманні також перебувають непрацездатні члени родини батько та мати, а також він утримує будинок, в якому проживає, сплачує комунальні платежі, які в опалювальний період сягають понад 4 000 грн. Вважає, що суд правильно встановив відсутність доказів того, що позивачка вживала заходи щодо отримання аліментів та не зрозуміло з яких міркувань позивачка визначає суму аліментів за минулий час 2 000 грн. У судовому засіданні позивачка зазначила, що визначення місця проживання дитини їй необхідно для виїзду з дитиною за кордон без згоди батька. Проте, в матеріалах справи наявний дозвіл на ім`я позивачки щодо виїзду з дитиною за кордон, а також переписка в вайбер, яка свідчить про сприятливі відносини між сторонами, а також те що він враховує інтереси дитини і їм не перешкоджає. Враховуючи вік дитини він ніколи не вимагав, щоб дитина проживала з ним. Будь - яких дій щодо зміни місця проживання сина він не вчиняв. Спору щодо місця проживання дитини між ними ніколи не виникало.
Обидві сторони подали заяви про розгляд справи без їх участі.
Вислухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 21.12.2013 сторони уклали шлюб. Від шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син    ОСОБА_3 .
Заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02.10.2017 шлюб між сторонами було розірвано.
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24.02.2012 вирішено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 аліменти на утримання доньки ОСОБА_7 в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Згідно висновку органу опіки та піклування щодо розв`язання спору між батьками про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , погодженого рішенням Бориспільської міської ради Київської області (виконавчий комітет) №744 від 20.09.2021  орган опіки та піклування рекомендує визначити місце проживання малолітнього  ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з його матір`ю, ОСОБА_1 . У висновку вказано, що батько ОСОБА_2 не заперечував щодо проживання малолітнього сина разом з його матір`ю.
Визначаючи розмір аліментів суд першої інстанції виходив з того, що сторони нарівні зобов`язані утримувати сина до досягнення ним повноліття. Визначаючи розмір аліментів суд виходив з матеріального становища сторін, а також врахував, що на утриманні відповідача є ще одна дитина.
Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду виходячи з наступного.
Згідно зі ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.
Обов`язок утримувати дітей є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька.
Відповідно до ст. 181 цього ж Кодексу, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходів її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Згідно зі ст. 182 цього Кодексу при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Позивачка просила стягнути аліменти у розмірі 1/4 частини доходу відповідача.
Пославшись на те, що за рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24.02.2012 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 стягнуто аліменти на утримання доньки ОСОБА_7 в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, суд не навів обґрунтувань про те, чому на одну дитину відповідач спроможний сплачувати аліменти у розмірі  1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, а на іншу не в змозі.
Суд не звернув уваги на те, що діти відповідача мають рівні права щодо отримання аліментів від свого батька. Будь - яких доказів, які б давали підстави вважати, що син сторін потребує коштів на утримання менше, ніж донька відповідача, матеріали справи не містять.
За вказаних обставин колегія суддів вважає, що позовні вимоги про стягнення аліментів у розмірі  1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) є законними та обгрунтованими. Доводи відповідача про необхідність утримання непрацездатних батьків не впливають на визначення розміру аліментів на дитину, оскільки відповідачем не надано необхідних та достатніх доказів щодо майнового стану батьків. 
Відтак рішення в частині визначення розміру аліментів підлягає зміні.
Натомість рішення в частині відмови у стягненні аліментів за минулий час колегія суддів вважає законним та обґрунтованим.
            Так, відповідно до ч. 2 ст. 191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.
            Відповідно до вимог даної норми для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача та  ухилення відповідача від надання утримання дитині.
            Суд першої інстанції правильно зазначив, що позивачкою таких доказів не надано.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 - 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.  Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.  Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
            Доводи апеляційної скарги про те, що позивачка у телефонній розмові починаючи з 2019 року просила відповідача сплачувати аліменти на сина, а до суду не зверталася через погрози відповідача, що він забере у неї дитину не можна визнати обгрунтованими, оскільки з переписки сторін не вбачається, що відповідач уникав від надання допомоги на сина. Дана переписка не містить погроз з боку відповідача. Інших доказів про те, що позивачка вживала належні заходи щодо одержання аліментів з відповідача, а останній ухилявся від надання утримання на дітей не надано, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині не можна визнати обгрунтованими.
            Висновки ДІМ Бориспільського МВ ГУ МВС України в Київській області стосуються неприязних відносин між сторонами, проте будь - яким чином не підтверджують ті обставини, що позивачка вживала належні заходи щодо одержання аліментів з відповідача, а останній ухилявся від надання утримання на дітей.
      Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання дитини з позивачкою, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами відсутній спір щодо визначення місця проживання дитини.
При цьому суд першої інстанції не звернув уваги на те, що висновок органу опіки та піклування, відповідно до якого орган опіки та піклування рекомендує визначити місце проживання малолітнього  ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з його матір`ю, називається висновком щодо розв`язання спору між батьками про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 .
Відтак суд помилково виходив з того, що спір між сторонами про визначення місця проживання дитини відсутній.
Та обставина, що відповідач не заперечує проживання сина з матір`ю є фактично визнанням позову в цій частині, проте не свідчить про відсутність спору. Надання відповідачем дозволу на виїзд дитини за межі України у добровільному порядку не свідчить про неможливість вирішення питання про визначення місця проживання дитини у судовому порядку. 
Відтак рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухвалення нового рішення про задоволення позову.
Оскільки за наслідками апеляційного розгляду позовні вимоги про визначення місця проживання дитини задоволено судовий збір, сплачений позивачкою відповідно до                                   ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в :
 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від                           29 листопада 2021 року в частині відмови у визначенні місця проживання дитини скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю ОСОБА_1 .
Рішення в частині стягнення аліментів змінити, визначивши аліменти у розмірі                       1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше, ніж 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.
В решті рішення залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_2  на користь ОСОБА_1                      1 362 грн судового збору.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення постанови до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду лише з підстав, визначених у ст. 389 ЦПК України.
 
Постанова складена 13.06.2022.

Головуючий                                                                         Л. Д. Махлай

 Судді                                                                                    О. В. Немировська

Т. І. Ящук