Справа № 466/8572/20                                Головуючий у 1 інстанції: Невойт П.С. 
Провадження № 22-ц/811/2699/21                        Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я. 
Категорія: 63

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

12 травня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Мельничук О.Я., 
суддів Ванівського О.М., Крайник Н.П.
при секретарі Івасюта М.В.
з участю відповідача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 25 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_5 про встановлення порядку користування житловим приміщенням (квартирою), -

В С Т А Н О В И В :

04 листопада 2020 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , в якій позивачка просить постановити рішення про встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 між її співвласниками:
- виділити ОСОБА_3 у користування ізольовану кімнату площею 12,7 кв.м.;
- виділити у користування ОСОБА_1 ізольовану кімнату площею 17,0 кв.м.;
- виділити у користування ОСОБА_4 ізольовану кімнату площею 10,8 кв.м.;
- у спільному користуванні співвласників залишити: кухню площею 9,1 кв.м., коридор площею 10,5 кв.м., ванну кімнату площею 2,7 кв.м., вбиральню площею 1,0 кв.м., вбудовану шафу площею 0,5 кв.м.
В обґрунтування таких позовних вимог посилається на те, що позивачка, ОСОБА_3 проживає у квартирі АДРЕСА_1 разом зі сином ОСОБА_1 , його дружиною ОСОБА_6 та їх дітьми ОСОБА_5 і ОСОБА_7 . Квартира загальною площею 66,2 кв.м., з яких житлова площа складає 40,5 кв.м. Зазначає, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 21.07.2010 виділено ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 по 1/3 частці із майна – квартири АДРЕСА_1 . Цим же рішенням виселено ОСОБА_6 та її неповнолітнього сина ОСОБА_8 із спірної квартири, однак зазначені особи надалі проживають у квартирі без правових підстав на те.
Оскільки добровільно сторони не можуть дійти згоди щодо встановлення порядку користування спірною квартирою, змушена звернутися до суду.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 25 травня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 – відмовлено.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_3 .

Вважає рішення суду незаконним та таким, що не відповідає обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що будучи співвласником квартири, фактично позбавлена можливості користуватись та володіти нею. Між позивачкою та відповідачем виникають постійні непорозуміння, сварки, суперечки з приводу користування, утримання та збереження спірної квартири. Зокрема, відповідач чинить перешкоди в доступі до квартири, внаслідок чого скаржником подано заяву до Шевченківського ВП ГУНП у Львівській області від 10.07.2020 року, зареєстровану за №17193 з приводу перешкоджання ОСОБА_1 потрапити до квартири АДРЕСА_1 . Попри звернення в правоохоронні органи, відповідач продовжує чинити перешкоди у користуванні квартирою. 
Вважає, що встановлення порядку користування квартирою не порушить прав інших співвласників квартири та в повній мірі захистить права позивачки на користування квартирою. 
Просить рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 25 травня 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

29 листопада 2021 року від представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 25 травня 2021 року залишити без змін. Вважає, що Шевченківський районний суд м. Львова дійшов правильного висновку, що запропонований позивачем ОСОБА_3 варіант виділення у користування та володіння спільним майном не може бути реалізований, оскільки останньою не представлено доказів, що саме ці кімнати складають її частку і реально можуть бути виділені.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд виходив з тих обставин, що запропонований позивачкою варіант виділення у користування та володіння спільним майном не може бути реалізований, оскільки позивачкою не представлено доказів, що саме ці кімнати складають її частку і реально можуть бути виділені.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , що стверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 27.041.1995 року, копія якого міститься в матеріалах справи.
Спірна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 66,2 кв.м., з яких житлова площа складає 40,5 кв.м. складається з трьох житлових кімнат, кухні, коридору, ванної кімнати та вбиральні.
Суд встановив, що у квартирі зареєстровані ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , що стверджується довідкою ЛКП «Північне 411, копія якої міститься в матеріалах справи.
Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 21.07.2010 виділено ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 по 1/3 частці із майна – квартири АДРЕСА_1 . Цим же рішенням виселено ОСОБА_6 та її неповнолітнього сина ОСОБА_8 із спірної квартири.
Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 17.12.2010 рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 21.07.2010 в частині виділу ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 по 1/3 частці квартири АДРЕСА_1 скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_3 у виділі їй в натурі кімнати площею 17,0 кв.м та кімнати площею 10,8 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1 .
Проаналізувавши встановлені обставини у справі, суд першої інстанції дійшов висновку, що запропонований позивачкою варіант виділення у користування та володіння спільним майном не може бути реалізований, оскільки позивачкою не представлено доказів, що саме ці кімнати складають її частку і реально можуть бути виділені, а тому у застосуванні власне такого способу захисту права власності необхідно відмовити.

Колегія суддів погоджується з такими висновками, оскільки позивачкою для підтвердження свого права на виділ частки квартири чи на встановлення конкретного порядку користування квартирою, не надано суду достатної кількості відповідних та належних доказів, так як для визначення можливості розподілу квартири чи встановлення конкретного порядку користування квартирою необхідні спеціальні пізнання, а отже доказом можливості розподілу квартири чи встановлення конкретного порядку користування квартирою може бути відповідний висновок експертизи чи спеціаліста. 

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Враховуючи, що позивачка не надала суду достатньої кількості безспірних доказів з дотриманням правил належності та допустимості доказів, передбачених ст. 77 та ст. 78 ЦПК України на підтвердження своїх позовних вимог в частині можливості встановлення порядку користування спірною квартирою за запропонованим нею варіантом, не просила призначити по справі експертизу для визначення можливих варіантів встановлення порядку користування квартирою, за таких обставин, приймаючи рішення на підставі наданих сторонами доказів, суд правомірно відмовив у задоволенні позову.
Зазначені в апеляційній скарзі твердження про постійні непорозуміння, сварки, суперечки з приводу користування, утримання та збереження спірної квартири між позивачкою та відповідачем, через що позивачка за її ствердженням не може користуватися квартирою, не мають вирішального значення в межах заявленого позивачкою позову у даній справі, так як нею заявлено позов про встановлення порядку користування спірною квартирою, а не про усунення перешкод у користуванні даною квартирою. Тому доводи апеляційної скарги стосовно даних обставин не є підставою для скасування рішення суду.

Інші доводи апеляційної скарги також не впливають на правильність висновку суду про відмову у задоволенні позову.
Таким чином, переглядаючи рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення відсутні.

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 жодним чином висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 25 травня 2021 року у справі залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, 

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 - залишити без задоволення. 
Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 25 травня 2021 року- залишити без змін. 

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 19 травня 2022 року.

Головуючий:                                                О.Я. Мельничук

               Судді:                                                        О.М. Ванівський

                                                                       Н.П. Крайник