ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4265/22 Справа № 183/478/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Майна  Г. Є. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2022 року                Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого – Куценко Т.Р., 
суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,
за участю секретаря – Заворотного К.Я., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою
               Головного управління національної поліції 
               в Дніпропетровській області
на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Шевченківського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, про звільнення земельної ділянки з-під арешту,

                                       ВСТАНОВИЛА: 

       У січні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом, пред`явленим до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Шевченківського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, на предмет звільнення земельної ділянки з кадастровим номером 1223285500:01:076:0001, розташованої за адресою: Дніпропетровська область, Новомосковський район, Піщанська сільська рада, яка на підставі приватної власності належить позивачеві, з-під арешту, накладеному в рамках розслідування кримінальної справи №33119005 постановою прокурора Прокуратури Дніпропетровської області від 17 серпня 2011 року, де позивач не був її учасником та не був обізнаний про наявність такої постанови та обтяження його земельної ділянки арештом, відомості про що в подальшому внесено 25 серпня 2016 року до ЄРДР за №12016040640003514, де процесуальне керівництво досудового розслідування здійснювалось слідчим відділенням Шевченківського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області, Дніпропетровською місцевою прокуратурою № 2, та яке 13 лютого 2018 року закрито на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України, у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення.
       06 лютого 2019 року позивач звернувся до Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 з клопотанням про скасування арешту на належну йому на праві власності земельну ділянку, однак відповіддю прокуратури зазначено про неможливість застосування положень ст. 174 КПК України органом досудового розслідування, оскільки таке питання розглядається слідчим суддею під час досудового розслідування, та судом під час судового провадження, що стало наслідком звернення позивача до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з відповідним клопотанням про скасування арешту, поданого в порядку ст. 174 КПК України. Ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2019 року йому відмовлено у скасуванні арешту земельної ділянки з посиланнями на ст. 126 КПК України, що діяла до 19 листопада 2012 року, яка регламентувала скасування такого арешту під час досудового розслідування постановою слідчого, коли у застосуванні такого арешту відпала потреба, що стало підставою для звернення позивача до слідчого відділення Шевченківського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області із заявою про скасування арешту на підставі зазначеного в ухвалі Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська слідчим суддею.
Однак, листом начальника слідчого відділу від 29 травня 2019 року позивачеві відмовлено у скасуванні арешту земельної ділянки з посиланням на право власника майна на звернення до суду з відповідним клопотанням про зняття арешту з майна.
З огляду на викладене, з моменту арешту належного позивачеві майна сплинуло вже більше дев`яти років, кримінальну справу закрито за відсутністю складу кримінального правопорушення, в рамках якої накладався такий арешт, потреба подальшого перебування належної йому на праві власності земельної ділянки під арештом відпала, що порушує його права, передбачені Конституцією України на вільне володіння, розпорядження та користування своєю власністю. 
       Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2021 року позовні вимоги задоволені повністю. Припинено обтяження, а саме арешт, що зареєстрований на підставі постанови Прокуратури Дніпропетровської області про арешт нерухомого майна б/н від 17 серпня 2011 року, на нерухоме майно, земельну ділянку, належну ОСОБА_1 , площею 1,9999 га, яка розташована на території Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, кадастровий номер 1223285500:01:076:0001 (зареєстровано в Єдиному реєстрі заборон відчукження обєктів нерухомого майна 19 серпня 2011 року за реєстровим номером обтяження: 11523267). (а.с.112-121).
       Не погодившись з рішенням суду, уповноважена особа ГУ НП в Дніпропетровській області звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, апеляційну скаргу задовольнити та ухвалити нове рішення у справі з відмовою у задоволенні позовних вимог, з підстав того, що, на думку апелянта, слідчий не уповноважений станом на сьогодні скасовувати арешт, накладений в 2011 році в рамках кримінальної справи, оскільки такі його дії не передбачені ст. 174 КПК України, враховуючи, що кримінальна справа закрита у 2018 році за відсутністю складу кримінального правопорушення на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України. Разом з цим зазначила, що судом першої інстанції не взято до уваги постанову Пленуму Вищого Спеціалізованого суду “Про судову практику в справах про зняття арешту майна” від 03 червня 2016 року №5, де зазначено про звернення особи, яка не є учасником кримінального провадження, з клопотанням про скасування арешту безпосередньо до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок, а тому у слідчого в даному випадку немає повноважень скасовувати самостійно арешт, тим більше у закритому кримінальному провадженні, що знаходиться безпосередньо у повноваженнях слідчого судді при розгляді таких клопотань, що слід розглядати виключно в порядку КПК України (а.с.126-132).
       22 липня 2022 року, на виконання вимог ст. 360 ЦПК України, ОСОБА_1 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому останній зазначив, що рішення суду першої інстанції відповідає вірно встановленим обставинам та є обґрунтованим і повністю узгоджується з позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №372/2904/17-ц, яка висловлена у справі за аналогічним спором і застосована судом першої інстанції при розгляді даної справи.
       Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.
       Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, площею 1,9999 га, розташованої на території Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, яка була передана йому у приватну власність для ведення особистого селянського господарства, відповідно до Державного акта серії ЯЖ №382173 від 08листопада 2010 року, виданого на підставі рішення органу виконавчої влади від 23грудня 2008 року №1979-р-08, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-1212780662020 від 06 лютого 2020 року (а.с.13).
       Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №153555319 від 23 січня 2019 року, реєстратором - Дніпропетровською філією Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, на підставі постанови про накладення арешту б/н, від 17 серпня 2011 року Прокуратури Дніпропетровської області, на підставі кримінальної справи №33119005, накладено обтяження - арешт нерухомого майна, а саме земельної ділянки сільськогосподарського призначення, розташованої на території Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, кадастровий номер 1223285500-01-076-0001, яка належить ОСОБА_1 (а.с.12).
       Відповідно до листа Прокуратури Дніпропетровської області №15/1/1-3510-19 від 04 лютого 2019 року, наданого на звернення позивача ОСОБА_1 , установлено, що арешт на земельні ділянки на території Піщанської сільської ради Новомосковського району накладено слідчим Прокуратури області у межах розслідування кримінальної справи №33119005 від 24 квітня 2011 року. У подальшому за матеріалами кримінальної справи №33119005 відповідно до положень КПК України 25 серпня 2016 року внесено відомості до ЄРДР за №12016040640003514 з попередньою правовою кваліфікацією кримінального правопорушення за ч.4 ст.190 КК України. На теперішній час кримінальне провадження №12016040640003514 перебуває у СВ Шевченківського відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області. Позивачеві було роз`яснено про те, що процесуальне керівництво досудовим розслідуванням здійснюється Дніпропетровською місцевою прокуратурою №2, куди він має право звернутися із відповідним клопотанням, у тому числі й про зняття арешту. Також роз`яснено, що рішення, дії чи бездіяльність органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування відповідно до ст.ст.303-306 КПК України позивач має право оскаржити слідчому судді (а.с.14).
       Також судом першої інстанції встановлено, що на звернення ОСОБА_1 до Дніпропетровської місцевої прокуратури №2 щодо скасування арешту нерухомого майна, першим заступником керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури №2 радником юстиції Вишнивецьким Р.О. була надана відповідь за вих.№56-16-19 від 04 лютого 2019 року, у якій ОСОБА_1 було повідомлено про те, що СВ Шевченківського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області проводилося досудове розслідування у кримінальному провадженні №12016040640003514 від 25 серпня 2016 року за фактом шахрайства за ознаками ч.4 ст.190 КК України. За результатами досудового розслідування старшим слідчим СВ Шевченківського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області Долею О.В. зазначене кримінальне провадження закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України. При цьому, вказано, що відповідно до ст.174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Клопотання про скасування арешту майна розглядає слідчий суддя, суд - не пізніше трьох днів після його надходження до суду. Про час та місце розгляду повідомляється особа, яка заявляла клопотання, та особа, за клопотанням якої було арештовано майно. Прокурор одночасно з винесенням постанови про закриття кримінального провадження скасовує арешт майна. Таким чином, підстави для задоволення клопотання ОСОБА_1 про скасування Дніпропетровською місцевою прокуратурою №2 арешту майна відсутні. Роз`яснено, що скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора розглядаються слідчим суддею місцевого суду згідно з правилами судового розгляду, передбаченими ст.ст. 303-307 КПК України (а.с.15).
       Ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська Сліщенка Ю.Г. від 04 березня 2019 року відмовлено у задоволенні клопотання заявника ОСОБА_1 про скасування арешту майна земельної ділянки, де зазначалося, що постанова про накладення арешту на земельну ділянку була винесена прокурором 17 серпня 2011 року, тобто такий захід застосований під час дії КПК України 1961року та на даний час (04 березня 2019 року) слідчий суддя, який повинен діяти у спосіб та на підставах, передбачених нормами права, не має повноважень (компетенції) розглядати питання про скасування цього арешту, що і є підставою для відмови у задоволенні вказаного клопотання (а.с.16).
       Відповідно до повідомлення начальника СВ Шевченківського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області майора поліції Волинець Ю.В., наданого за клопотанням ОСОБА_1 , останнього було повідомлено про те, що постанову про накладення арешту на земельну ділянку винесено обтяжувачем, а саме Прокуратурою Дніпропетровської області (код: 02909938), у зв`язку з чим зняти обтяження з земельної ділянки згідно з постановою слідчого Шевченківського ВП ДВП ГУНП не є можливим, зняття земельної ділянки з арешту ініціюється тією уповноваженою особою, котрою було накладено її обтяження (а.с.17).
       Отже, задовольняючи позовні вимоги позивача повністю, суд першої інстанції виходив з того, що позивач пред`являє позов не у зв`язку з завданням йому матеріальної шкоди обвинуваченим, а з підстави необґрунтованого обмеження його права володіння та розпорядження своїм нерухомим майном як власника такого майна постановою Прокуратури Дніпропетровської області та бездіяльністю органу досудового розслідування щодо скасування арешту майна при закритті кримінального провадження, а тому із припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. При чому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами та будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого закриття втрачають кримінальний процесуальний характер, яким є арешт майна у такому разі із заходу забезпечення кримінального провадження, що перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном що є різновидом негаторного позову і виникає з цивільних правовідносин, та у відповідності до частини 1 статті 19 ЦПК  України може бути вирішено судом цивільної юрисдикції.
       Разом з цим, застосувавши норми ст.ст.16,316,317,321 ЦК України, суд першої інстанції встановив, що відповідачами не надано достатніх доказів про наявність кримінальної справи чи кримінального провадження, у яких спірна земельна ділянка, власником якої є позивач, стала об`єктом злочинних посягань, предметом злочину, а так само речовим доказом, а тому обтяження, а саме арешт, що зареєстрований на підставі постанови Прокуратури Дніпропетровської області про арешт нерухомого майна б/н від 17 серпня 2011року, порушує його права, як власника, і має бути припинений на нерухоме майно, а саме земельну ділянку, належну ОСОБА_1 , площею 1,9999 га, розташованої на території Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, кадастровий номер 1223285500:01:076:0001 (зареєстровано в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 19 серпня 2011року за реєстраційним номером обтяження: 11523267). 
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, як і погоджується з висновком про задоволення вимог  ОСОБА_1 .
       При цьому судом першої інстанції вірно застосовано правову позицію, сформульовану Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2013 року №6-26цс13, а підстав для відступу від якої не знайдено Великою Палатою Верховного Суду, викладеною у постанові від 15 травня 2019 року у справі №372/2904/17, де зазначено, що право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.
       Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.
       На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом.
       Зазначений принцип відображено й конкретизовано ч.1ст.321 ЦК України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.
       Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.
       Зокрема, відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення арешту на спірні земельні ділянки, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. У разі закриття кримінальної справи постановою слідчого арешт майна згідно з частиною першою статті 214 КПК України 1960 року підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення.
       Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження.
       Зокрема, згідно зі статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
       Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Зі змісту частини третьо їстатті 174 КПК України у разі закриття кримінального провадження на стадії досудового розслідування одночасно з винесенням відповідної постанови прокурор зобов`язаний скасувати арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації. Зазначена норма процесуального права є аналогічною наведеній у частині першій статті 214 КПК України 1960 року.
       Із закриттям кримінального провадження (кримінальної справи) втрачається легітимна мета арешту майна як втручання у конвенційне право особи на мирне володіння ним - збереження речей і матеріальних цінностей для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження.
       Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.
       Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття під час закриття кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна або іншого втручання прокурором у право власності, в означеній ситуації кримінальний процесуальний закон не передбачає.
       Судом вірно встановлено, з чим погоджується і колегія суддів, що арешт на спірну земельну ділянку було накладено під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом.
       Відповідно до пункту 9 розділу XI "Перехідні положення" КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.
       З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК України 1960 року.
       Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина 1 статті 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина 6 статті 126).
       Способів виправлення помилки, допущеної слідчим або прокурором у зв`язку з неприйняттям під час закриття кримінальної справи рішення про скасування арешту майна, після закінчення досудового слідства КПК України 1960 року не встановлювалось.
       Із урахуванням викладеного, а також втрати чинності КПК України 1960 року, тривалого часу, що минув після закриття справи, істотних організаційних і кадрових змін, що в подальшому відбулися у правоохоронних органах, вирішення питання про припинення втручання у право позивача розпорядження майном шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК України 1960 року очевидно не буде ефективним способом захисту порушеного права.
       Інституту судового контролю за дотриманням прав і свобод людини під час досудового розслідування КПК України 1960 року не містив. Прийняття судом рішення щодо арешту майна як засобу забезпечення цивільного позову та/або можливої конфіскації, з огляду на зміст пункту сьомого частини першої статті 253, пункту восьмого частини першої статті 324, частини тринадцятої статті 335 цього Кодексу передбачалося лише після прийняття рішення про призначення до судового розгляду та під час постановлення за результатами такого розгляду вироку у кримінальній справі, направленій до суду з обвинувальним висновком.
       Проте кримінальну справу (кримінальне провадження), в межах якої на спірну земельну ділянку накладено арешт, закрито на стадії досудового слідства, і до суду для розгляду по суті цю справу скеровано не було.
       Згідно зі статтею 174 нині чинного КПК України як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому у застосуванні відповідного заходу відпала потреба.
       Проте слідчий суддя, як і прокурор, наділений повноваженнями приймати рішення про припинення цього заходу виключно під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чинним КПК України. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження, в тому числі у кримінальній справі, закритій органом досудового слідства до набрання чинності цим Кодексом, КПК України не передбачає.
       Водночас прокурор, слідчий суддя, суд, як і інші органи державної влади та їх посадові особи відповідно до частини другої статті 19 Конституції України зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з пунктом другим частини першої статті 7, частиною першою статті 9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок, суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.
       КПК України 1960 року, так само як і чинни КПК України, не передбачає застосування слідчим, слідчим суддею процесуальних норм у припиненій кримінальній справі. Таким чином, вирішення порушеного позивачем питання в порядку кримінального судочинства потребувало б відновлення кримінального провадження (кримінальної справи), яке закрито постановою органу досудового слідства. Для відновлення справи необхідним є скасування процесуальних рішень, якими держава в особі уповноважених органів відмовилася від подальшого розслідування. Початок нового розслідування додатково зумовить правову невизначеність. Означений спосіб розв`язання порушеного Позивачем питання є недопустимим з точки зору досягнення мети захисту його прав та законних інтересів.
       Суд кримінальної юрисдикції компетентний розглядати цивільний позов лише разом з кримінальною справою, яка надійшла до суду з обвинувальним висновком, і лише у разі, якщо його заявляє особа, котра зазнала матеріальної шкоди від злочину і пред`являє вимогу про її відшкодування до обвинуваченого або до осіб, які несуть матеріальну відповідальність за його дії (ч. 1 ст. 28 КПК України 1960 року).
       У цьому випадку, позивач пред`являє позов не у зв`язку з завданням йому матеріальної шкоди обвинуваченим, а з підстави необґрунтованого обмеження його права володіння та розпорядження своїм нерухомим майном як власника такого майна постановою Прокуратури Дніпропетровської області та бездіяльністю органу досудового розслідування щодо скасування арешту майна при закритті кримінального провадження.
       Кримінальна справа з обвинувальним висновком на розгляд суду кримінальної юрисдикції не надходила. Відтак суд кримінальної юрисдикції не має правових підстав розпочинати судове провадження для вирішення лише цивільного позову, до того ж заявленого не до обвинуваченого чи осіб, які несуть відповідальність за його дії, а до ГУНП в Дніпропетровській області та Шевченківського відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області.
       Разом з цим, судом першої інстанції відзначено, з чим погоджується і колегія суддів, що кримінальні процесуальні правовідносини виникають, змінюються та припиняються на підставі норм кримінального процесуального права. Закриття кримінального провадження є юридичним фактом, який припиняє кримінальні процесуальні відносини. Зокрема, після прийняття означеного процесуального рішення арешт майна, застосований у кримінальному провадженні (кримінальній справі) як засіб його забезпечення, втрачає відповідну концептуальну властивість.
       Із припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами.
       Із огляду на зазначене, будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого закриття втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі із заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном.
       Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві позивача володіти та розпоряджатися ним як власник майна, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини 1 статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено.
       Оцінивши подані докази у своїй сукупності, надавши належну правову оцінку таким доказам, суд першої інстанції дійшов до переконливих висновків про обґрунтованість позовних вимог позивача, у зв`язку з не наданням відповідачами достатніх доказів про наявність кримінальної справи чи кримінального провадження, у яких спірна земельна ділянка, власником якої є позивач, стала об`єктом злочинних посягань, предметом злочину, а так само речовим доказом, а тому обтяження, а саме арешт, що зареєстрований на підставі постанови Прокуратури Дніпропетровської області про арешт нерухомого майна б/н від 17 серпня 2011року, який порушує його право власності, як власника земельної ділянки, і має бути припинений на нерухоме майно, а саме земельну ділянку, належну ОСОБА_1 , площею 1,9999 га, розташованої на території Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, кадастровий номер 1223285500:01:076:0001 (зареєстровано в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 19 серпня 2011року за реєстраційним номером обтяження: 11523267).
       Доводи апеляційної скарги колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів, які досліджувались судом першої інстанції і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
       За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
       Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області — залишити без задоволення.
Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2021 року – залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:                                                        Т.Р. Куценко 

Судді:                                                                Е.Л. Демченко                                                                 
                                                                       М.О. Макаров