РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2022 року
м. Рівне

Справа № 558/244/21
Провадження № 22-ц/4815/473/22

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Гордійчук С.О.,
суддів: Боймиструк С.В., Шимківа С.С.
секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – Рівненська обласна прокуратура, Міністерство внутрішніх справ України, третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Державна казначейська служба України

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційні скарги представників Міністерства внутрішніх справ України - Отроди Т.Ю. та Державної казначейської служби України Клімович Я.Й. на рішення Демидівського районного суду Рівненської області від 10 вересня 2021 року, ухвалене в складі судді Фехи Т.С., повний текст рішення складено 17 вересня 2021 року, у справі №558/244/21  

в с т а н о в и в :

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Рівненської обласної прокуратури, Міністерства внутрішніх справ України, третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Державна казначейська служба України, про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування та судове слідство.
На обґрунтування заявлених вимог зазначає, що 13 червня 2014 року начальником відділення розслідування злочинів у сфері службової діяльності СУ УМВС в Рівненській області Михальчук Т.У., за погодженням з процесуальним керівником – прокурором Рівненської обласної прокуратури, у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 1 липня 2013 року за №220131900000000084, його було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 368 КК України. 
Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 7 листопада 2017 року його визнано невинуватим та виправдано за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 368 КК України, у зв`язку з недоведеністю в його діях складу кримінального правопорушення. Вирок суду набрав законної сили 31 травня 2018 року. 15.05.2019 року постановою Верховного суду виправдувальний вирок залишено в силі.
Посилається на ст. 1176 ЦК України, ст. 3, 4, 5 Закону України «Про порядок  відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів,  що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування,  прокуратури і суду» та просить відшкодувати йому шкоду, завдану внаслідок  незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної  відповідаль ності у повному  обсязі, а саме моральну шкоду в розмірі 284903,23 грн., витрати на правову допомогу адвоката в сумі 29000,00 гривень. 
Рішенням Демидівського районного суду Рівненської області від 10 вересня 2021 року позовну заяву  ОСОБА_1 до Рівненської обласної прокуратури, Міністерства внутрішніх справ України, третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Державна казначейська служба України, про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування та судове слідство, задоволено.
Стягнуто за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , 284903 (Двісті вісімдесят чотири тисячі дев`ятсот три) гривні 23 копійки моральної шкоди та 29000 (Двадцять дев`ять тисяч) гривень матеріальної шкоди (витрат на надання юридичної допомоги), завданих незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування та судове слідство.
Судові витрати віднесено за рахунок держави.
У поданих апеляційних скаргах представники Міністерства внутрішніх справ України та Державної казначейської служби України вважають рішення суду першої інстанції незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, без урахуванням фактичних обставин справи. 
В обґрунтування апеляційної скарги представник третьої особи Державної казначейської служби України посилається на те, що заявником не доведено належними та допустимими доказами погіршення його стану здоров`я саме у зв`язку з розглядом кримінальної справи, а тому він не має права на відшкодування моральної шкоди. Зазначає, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Зазначає, що позивач не надав належних доказів на підтвердження реальності, необхідності та розумності розміру витрат, які ймовірно були ним понесені на правову допомогу під час розгляду кримінальної справи. Сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції
Представник відповідача Міністерства внутрішніх справ України в поданій апеляційній скарзі зазначає про те, що є неналежним відповідачем по справі, оскільки не є правонаступником УМВС України в Рівненській області, яке на даний час перебуває в стані припинення. Вказує, що боржником зі сплати коштів є держава Україна, проте Державна казначейська служба України не є відповідачем у справі, а лише третьою особою. Полкликається на те, щог рішення уду не містить жодних належних та допустимих доказів здійснення будь-яких протиправних дій з боку МВС стосовно позивача.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача вказує, що рішення суду законне та обґрунтоване. Просить залишити його без зміни,а скаргу без задоволення.
Апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам закону судове рішення відповідає.
Судом встановлено, що 13 червня 2014 року ОСОБА_1 повідомлено про те, що він підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 368 КК України.
Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 7 листопада 2017 року його визнано невинуватим та виправдано за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 368 КК України, у зв`язку з недоведеністю в його діях складу кримінального правопорушення.
Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 31 травня 2018 року вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 7 листопада 2017 року відносно нього, ОСОБА_1 , залишено без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.
15 травня 2019 року постановою Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду залишено без задоволення касаційну скаргу прокурора, а ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 31 травня 2018 року щодо ОСОБА_1 залишено без змін.
Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
Згідно із статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.
Частиною другою статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Згідно з п. 4 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові підлягають також поверненню суми, зокрема сплачені ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги.
Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, які встановлено цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом (стаття 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).
Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, постанові Верховного Суду від 07 листопада 2018р. у справі № 61-11708св18, та узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду викладеної в постанові від 20 вересня 2018р. у справі № 14-298цс18.
Вирішуючи спір, суд першої інстанцій дійшов правильного висновку, що   ОСОБА_1  незаконно перебував під слідством та судом з16 червня 2014 року по 31 травня 2018 року, тобто 47 місяців п`ятнадцять днів. При цьому суд виходив із встановленої з 01 січня 2021 року мінімальної заробітної плати на рівні 6000 грн та не може бути меншим, ніж 284903,23 гривень (6000*47 місяців 15 днів). 
Перевіривши доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідивши надані докази, оцінивши їх та визначивши мінімальний розмір моральної шкоди, зважаючи на обставини справи, особливості впливу події незаконного притягнення до кримінальної відповідальності на особу позивача, тривалість перебування під слідством і судом, глибину його переживань у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, вимушені зміни у житті у зв`язку з цим, а також врахувавши принцип вимоги розумності, виваженості і справедливості, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відшкодування моральної шкоди у розмірі 284903,23  грн.
Крім того, суд відхиляє аргументи апеляційної скарги проте, що позивачем не надано доказів завдання йому моральної шкоди з огляду на таке.
Європейський суд з прав людини в пункті 37 рішення у справі «Недайборщ проти Російської Федерації» (Скарга № 42255/04) від 1 липня 2010 року зокрема зазначив про те, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс (в числі багатьох прикладів, рішення від 15 жовтня 2009 у справі «Антипенко проти Російської Федерації» (Antipenkovv. Russia), скарга № 33470/03, § 82; Постанова Європейського Суду від 14 лютого 2008 у справі «Пшеничний проти Російської Федерації» (Pshenichnyyv. Russia), скарга № 30422 / 03, § 35 1; рішення у справі «Гарабаев проти Російської Федерації (Garabayevv. Russia), скарга № 38411/02, § 113, ECHR 2007-VII (витяги) 2 а також Постанова Європейського Суду від 1 червня 2006 р.) у справі «Грідін проти Російської Федерації» (Gridinv. Russia), скарга Ns 4171/04, § 20 березня).
Так, рішенням від 27 липня 2004 року у справі «Ромашов проти України» Європейський суд з прав людини присудив заявнику у відшкодуванні моральної шкоди 3000 євро, хоча заявник не представив жодного документа на підтвердження своїх вимог про відшкодування моральної шкоди. У процесі розгляду заяви Суд звернув увагу на те, що згідно з правилом 60 Регламенту Суду будь-яка вимога щодо справедливої сатисфакції має містити перелік претензій і може бути представлено письмово разом з відповідними підтверджуючими документами або свідченнями, «без наявності яких (Суд) може відхилити вимогу повністю або частково. Проте суд врахував той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, яка не може бути відшкодована шляхом лише констатації судом факту порушення.
Таким чином, як вбачається з практики Європейського Суду з прав людини, заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, тобто при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом.
Посилання у апеляційній скарзі на відсутність належних доказів понесених позивачем витрат на правову допомогу у кримінальному провадженні не знайшли свого підтвердження.
Висновок суду щодо стягнення майнової шкоди у розмірі витрат громадянина, сплачених ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги у кримінальному провадженні відповідає правовим позиціям викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18), у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 333/7311/16-ц (провадження № 61-32057св18).
Доводи апеляційної скарги Міністерства внутрішніх справ України, що цей орган є неналежним відповідачем у справі, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки особі в результаті незаконного притягнення до кримінальної відповідальності завдано шкоду, яка в будь-якому випадку відшкодовується за рахунок державного бюджету. Така шкода завдана правоохоронними органами, тому ліквідація органів міліції чи створення органів поліції без відповідного правонаступництва не є підставою для відмови у задоволенні позову.
Обов`язок з відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності за статтею 1176 ЦК України покладається на державу, а отже моральна шкода має бути компенсована позивачу за рахунок держави, а не за рахунок відповідних юридичних осіб.
Посилання у скарзі на порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо не притягнення УМВС України у рівненській області в якості відповідача, не спростовують обґрунтованих висновків судів у цій справі і на правильність вирішення спору не впливають.
Доводи скарги щодо відшкодування шкоди за рахунок Казначейства і не пред`явлення до нього вимог, не мають правового значення з урахуванням висновку Великої Палати Верховного Суду у справі № 641/8857/17 від 25 березня 2020 року. Велика Палата Верховного Суду  вказала, що залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.
Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19) (пункти 44, 46).
Інші доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене відповідно до ч.13ст.141ЦПК України відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційні скарги представників Міністерства внутрішніх справ України - Отроди Т.Ю. та Державної казначейської служби України Клімович Я.Й. залишити без задоволення.
Рішення Демидівського районного суду Рівненської області від 10 вересня 2021 року залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови виготовлений 12 травня 2022 року.

Головуючий суддя : Гордійчук С.О.
Судді :                                                                                  Боймиструк С.В.
        Шимків С.С.