УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 травня 2022 року
м. Київ
справа № 521/4992/22
провадження № 51-1523ск22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого            ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_4 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 21 квітня 2022 року, 
встановив:
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 21 квітня 2022 року відмовлено у відкритті провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_4 на ухвалу слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 07 квітня 2022 року, якою відмовлено у відкритті провадження за скаргою останнього в порядку ст. 206 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) на незаконне тримання під вартою.
Не погодившись з рішенням апеляційного суду ОСОБА_4 звернувся до  суду касаційної інстанції з касаційною скаргою в якій порушує питання про його перегляд, де просить ухвалу Одеського апеляційного суду від 21 квітня 2022 року скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
В обґрунтування касаційної скарги ОСОБА_4 зазначає про недотримання права на доступ до правосуддя. Стверджує, що апеляційний суд незаконно постановив ухвалу про відмову у відкритті апеляційного провадження, де необґрунтовано зазначив, що він тримається під вартою за вироком Балтського районного суду Одеської області від 
28 листопада 2016 року, оскільки цей вирок не набрав законної сили. 
Перевіривши доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_4 необхідно відмовити у відкритті касаційного провадження з наступних підстав.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 1 ст. 1 КПК встановлено, що порядок кримінального провадження на  території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством, аналіз якого свідчить, що унормування кримінальних процесуальних відносин відбувається шляхом чіткого та імперативного визначення процедур, регламентації прав їх учасників для попередження свавільного використання владними органами своїх повноважень і забезпечення умов справедливого судочинства.
Як убачається зі змісту оскарженої ухвали Одеського апеляційного суду від 21 квітня 2022 року, суд, постановляючи ухвалу про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою на ухвалу слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 07 квітня 2022 року, керувався приписами ч. 4 ст. 399 КПК з урахуванням того, що оскаржена ухвала слідчого судді постановлена в порядку ст. 206 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 4 ст. 399 КПК суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження лише, якщо апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в  апеляційному порядку.
Статтею 309 цього Кодексу передбачений вичерпний перелік ухвал слідчого судді під час досудового розслідування, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку. Ухвали слідчих суддів постановлені за результатом розгляду скарг, поданих у порядку ст.  206  КПК, не входять до переліку таких ухвал. Отже, суд апеляційної інстанції дійшов до правильного висновку про те, що ухвала слідчого судді Малиновського районного суду 
м. Одеси від 07 квітня 2022 року, постановлена в порядку ст. 206 КПК, не може бути оскаржена в апеляційному порядку.
Таке рішення апеляційного суду відповідає висновку щодо застосування норм права, викладеному в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду від 27 травня 2019 року (справа № 766/22242/17, провадження 
№ 51-7276кмо18), відповідно до якого ухвала слідчого судді щодо скарги, поданої в порядку ст. 206 КПК, у переліку, передбаченому ст. 309 КПК, відсутня, а тому звернення до суду з апеляційною скаргою на таке рішення є підставою для відмови у відкритті апеляційного провадження.
За приписами ст. 36 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права (ч. 6 ст. 13 вищевказаного Закону).
Таким чином, суд апеляційної інстанції вірно врахував наявність обмеження права на апеляційне оскарження рішень слідчих суддів, встановлене в кримінальному процесуальному законі.
Суд апеляційної інстанції не вправі відмовити у перевірці законності ухвали слідчого судді лише у випадках, якщо слідчий суддя постановив рішення не передбачене кримінальним процесуальним законом, оскільки право на апеляційне оскарження такого судового рішення підлягає забезпеченню на підставі п. 17 ч. 1 ст. 7 та ч. 1 ст. 24 КПК (висновок про застосування норми права, викладений у постанові Великої Палати Верховного суду від 23  травня 2018 року в справі № 237/1459/17, провадження № 13-19кс18).
Натомість постановлення ухвали слідчим суддею та її зміст в провадженні, що здійснюється за приписами ст. 206 КПК, недвозначно врегульоване кримінальними процесуальними нормами, викладеними в зазначеній статті. Неможливість оскарження таких рішень в апеляційному порядку безпосередньо виходить з приписів ст. 309 КПК. Отже положення зазначеного Кодексу прямо регулюють питання провадження, що здійснюється в порядку ст. 206 КПК, а тому в цьому провадженні загальні засади кримінального провадження стосовно апеляційного оскарження ухвали слідчого судді за наслідками розгляду клопотання про поновлення порушених прав не підлягають до застосування.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до апеляційних або касаційних судів (п. 25 Рішення у справі «Делкур проти Бельгії» від 17 січня1970 року та 
п. 65 Рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).
Водночас у рішенні Європейського суду з прав людини від 08 січня 2008 року щодо прийнятності заяви N 32671/02 у справі «Скорик проти України» зазначено, що право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак ці обмеження не повинні впливати на користування правом у такий спосіб і до такої міри, що саму його суть буде порушено. Вони повинні відповідати законній меті, і тут має бути розумний ступінь пропорційності між засобами, що застосовуються, та метою, яку намагаються досягнути. 
Конституційний Суд України у Рішенні від 08 квітня 2015 року № 3-рп/2015сформулював юридичну позицію, за якою обмеження права на апеляційне оскарження рішення суду не може бути свавільним та несправедливим; таке обмеження має встановлюватися виключно Конституцієюта законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленим суспільною потребою досягнення цієї мети, пропорційним та обґрунтованим; у разі обмеження права на оскарження судових рішень законодавець зобов`язаний запровадити таке нормативне регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію права на судовий захист і не порушувати сутнісний зміст такого права (абзац третій підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини).
Згідно зі статтею 24КПК кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому Кодексом; гарантується право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому Кодексом, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді.
Водночас забезпечення права на апеляційний перегляд справи, передбачене п. 8 ч. 2 
ст. 129 Конституції України, стосується гарантованого права на перегляд у суді апеляційної інстанції справи, розглянутої судом першої інстанції по суті. Зазначений конституційний припис надає законодавцю певну свободу розсуду: або передбачити можливість апеляційного оскарження будь-якого рішення, що його ухвалює суд у процесі розгляду справи, але не вирішує її по суті, або встановити обмеження чи заборону на оскарження в апеляційному порядку окремих процесуальних судових рішень, якими справа не вирішується по суті (Рішення Конституційного Суду України від 17 березня 2020 року 
№ 5-р/2020).
За таких обставин наявність визначених у кримінальному процесуальному законі вимог щодо звернення до суду вищого рівня в разі незгоди із судовим рішенням не є тотожним обмеженню в доступі до правосуддя, а отже не означає обмеження у праві на справедливий судовий розгляд.
Зміст оскарженої ухвали апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 372,
419 КПК, вона є належним чином вмотивованою, обґрунтованою та такою, що не  містить будь – яких суперечливих тверджень.
Таким чином, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, враховуючи, що з касаційної скарги та копії оскарженого судового рішення вбачається, що підстави для задоволення скарги відсутні, колегія суддів приходить до висновку про відмову у відкритті касаційного провадження.
Керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 21 квітня 2022 року.
Ухвала оскарженню не підлягає, набирає чинності з моменту проголошення.
Судді:

ОСОБА_1                                        ОСОБА_2                                    ОСОБА_3