Постанова  
Іменем  України      
 
17 серпня 2022 року
м. Київ
 
справа № 306/1196/20
провадження № 61-3627св22 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., 
Черняк Ю. В., 
 
учасники справи:
позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Свалява-Міськбуд»,
відповідач - ОСОБА_1 ;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну 
скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Свалява-Міськбуд» на постанову Закарпатського апеляційного суду від 12 січня 2022 рокуу складі колегії суддів: Собослоя Г. Г., Готри Т. Ю., Мацунича М. В.,
ВСТАНОВИВ:
1.                 Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2020 року товариство з обмеженою відповідальністю «Свалява-Міськбуд» (далі - ТОВ «Свалява-Міськбуд») звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення на підставі статті 625 ЦК України інфляційних втрат та трьох процентів річнихза договором підряду.
Позовна заява мотивована тим, що 22 травня 2013 року між товариством 
та ОСОБА_1  було укладено договір підряду на виконання загальнобудівельних робіт по будівництву зблокованого житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно з умовами вказаного договору  ОСОБА_1  зобов`язався прийняти та оплатити роботи підрядника, своєчасно приймати і оплачувати виконані роботи, а товариство - організувати та здійснювати на умовах цього договору виконання загальнобудівельних робіт.
ТОВ «Свалява-Міськбуд» виконало взяті на себе зобов`язання, проте відповідач безпідставно відмовився оплачувати виконані роботи у повному обсязі, отримати та підписати акт виконаних підрядних робіт, сплативши за виконані роботи лише частково. Вартість виконаних та неоплачених будівельних робіт за липень-серпень 2013 року складала 155 957,20 грн. 
З метою захисту своїх порушених прав товариство звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення боргу, пені та трьох процентів річних за виконані та неоплачені роботи за договором підряду. 
Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 04 лютого 2015 року у справі № 306/2773/13 позов ТОВ «Свалява-Міськбуд» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь товариства 246 496,91 грн, з яких: 155 957,20 грн - сума боргу за виконані роботи, 42 778,60 грн - пеня від простроченої суми, 7 018,07 грн - три процента річних від простроченої суми, 40 743,04 грн - індекс інфляції від простроченої суми. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
У подальшому зазначена справа в апеляційному та касаційному порядку переглядалася неодноразово. 
Так, постановою Апеляційного суду Закарпатської області від 22 січня 
2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, а рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ТОВ «Свалява-Міськбуд» відмовлено. 
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року касаційну скаргу ТОВ «Свалява-Міськбуд» задоволено частково, постанову Апеляційного 
суду Закарпатської області від 22 січня 2018 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (провадження 
№ 61-16522св18).
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 12 червня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 04 лютого 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ТОВ «Свалява-Міськбуд» відмовлено. 
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першоїсудової палати Касаційного цивільного суду від 15 липня 2020 року касаційну скаргу ТОВ «Свалява-Міськбуд» задоволено. Постанову Закарпатського апеляційного суду від 12 червня 2019 року скасовано. Рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 04 лютого 2015 року залишено в силі (провадження № 61-14243св19).
Позивач зазначав, що на цей час борг відповідача залишається не погашеним, а тому ТОВ «Свалява-Міськбуд» має право на відшкодування інфляційних витрат та трьох процентів річних. Враховуючи те, що інфляційні втрати та три процента річних з моменту виникнення заборгованості, тобто з серпня 2013 року по 27 січня 2014 року стягнуто рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 04 лютого 2015 року у справі 
№ 306/2773/13, що набрало законної сили, то ТОВ «Свалява-Міськбуд» має право на стягнення з відповідача інфляційні втрати та три процента річних за період з 28 січня 2014 року по 01 серпня 2020 року. Загальний розмір боргу становить 322 994,04 грн. 
Посилаючись на викладене, ТОВ «Свалява-Міськбуд» просило суд стягнути 
з  ОСОБА_1 на його користь за прострочення грошового зобов`язання інфляційні втрати та три процента річних за період з 28 січня 2014 року по 01 серпня 2020 року у розмірі 322 994,04 грн, а також судові витрати. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 24 травня 2021 року у складі судді Вінер Е. А. позов ТОВ «Свалява-Міськбуд» задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Свалява-Міськбуд» 322 994,04 грн, 
з яких: 292 532,24 грн - інфляційні втрати, 30 461,80 грн - три проценти річних, за період з 28 січня 2014 року по 01 серпня 2020 року, як встановлений індекс інфляції та три процента річних згідно з простроченого виконання грошового зобов`язання. У решті позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Свалява-Міськбуд» 4 844,91 грн сплаченого судового збору. 
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 , не повертаючи борг та не виконуючи рішення суду, що набрало законної сили, про його стягнення, допустив прострочення грошового зобов`язання перед ТОВ «Свалява-Міськбуд», що є підставою для цивільно-правової відповідальності, яка передбачена частиною другою статті 625 ЦК України. У зв`язку з цим районний суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок індексу інфляції (292 532,24 грн) та трьох процентів річних (30 461,80 грн), стягнув їх на його користь з відповідача за період з 28 січня 2014 року по 01 серпня 2020 року.
Відмовляючи у задоволені вимог про стягнення витрат на оплату правничої допомоги у розмірі 10 450 грн, суд першої інстанції виходив із того, що надані позивачем докази не є безумовною умовою для відшкодування таких витрат у заявленому розмірі, оскільки цей розмір недоведений, документально необґрунтований та не відповідає критерію розумної необхідності таких витрат. 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 12 січня 2022 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задоволено. Рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 24 травня 2021 року скасовано. У задоволенні позову ТОВ «Свалява-Міськбуд» відмовлено. Стягнуто з ТОВ «Свалява-Міськбуд» на користь ОСОБА_1 7 267,36 грн сплаченого судового збору та 5 тис. грн витрат на правничу допомогу. 
Скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову ТОВ «Свалява-Міськбуд», апеляційний суд виходив із того, що спір між сторонами по виконанню умов договору підряду від 22 травня 2013 року тривав шість років і за цей час суди ухвалювали різні за змістом судові рішення, у тому числі на користь відповідача. Разом з тим, рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 04 лютого 2015 року у справі № 306/2773/13 про стягнення боргу з відповідача набрало законної сили після перегляду у касаційному порядку Верховним Судом лише 
15 липня 2020 року, а тому підстав, передбачених частиною другою 
статті 625 ЦК України, для стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за період з 04 лютого 2015 року по 01 серпня 2020 року відсутні.
Оскільки позовні вимоги товариства задоволенню не підлягають за необґрунтованістю, то підстав для застосування заявленого відповідачем строку позовної давності немає. 
Крім того, апеляційний суд вважав, що заявлені ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 15 тис. грн відповідно до вимог статті 137 ЦПК України підлягають стягненню у розмірі 5 тис. грн. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
У касаційній скарзі ТОВ «Свалява-Міськбуд», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення апеляційного суду скасувати, а рішення районного суду залишити в силі, вирішивши про цьому питання розподілу судових витрат, у тому числі витрат на правничу допомогу. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 травня 2022 року відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребувано її матеріали з Свалявського районного суду Закарпатської області.
У червні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової 
палати Касаційного цивільного суду від 18 липня 2022 року справу за позовом ТОВ «Свалява-Міськбуд» до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річнихза договором підряду, за касаційною скаргою ТОВ «Свалява-Міськбуд» на постанову Закарпатського апеляційного суду від 12 січня 2022 року призначено до судового розгляду. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга ТОВ «Свалява-Міськбуд» мотивована тим, що апеляційний суд належним чином не дослідив усіх обставин справи, не врахував, що між сторонами виникли договірні правовідносини, які випливають із договору підряду від 22 травня 2013 року, строк виконання зобов`язання відповідача за яким настав у серпні 2013 року. Вказані обставини встановлені рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 04 лютого 2015 року у справі № 306/2773/13, що набрало законної сили, яким стягнуто 
з відповідача суму основного боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних за період з серпня 2013 року по 27 січня 2014 року. Станом на 01 серпня 2020 року борг погашено не було. Отже, на заборгованість відповідача повинно буту донараховано інфляційні втрати та три проценти річних за період з 28 січня 2014 року по 01 серпня 2020 року. 
Апеляційний суд не врахував, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються за весь час прострочення грошового зобов`язання, тобто з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. 
Посилається на відповідні правові висновки Великої Палати Верховного Суду, які апеляційним судом не враховано. 
Крім того, зазначено, що у договорі про надання правничої допомоги, укладеним з ТОВ «Свалява-Міськбуд», передбачена післяплата гонорару адвокату і акт правничих послуг буде надано додатково. При цьому орієнтовний розмір суми судових витрат, які позивач поніс та очікує понести у зв`язку з розглядом справи, крім сплати судового збору, становить 15 тис. грн за надання правничої допомоги. 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 
У липні 2022 року до Верховного Суду надійшов відзив представника 
ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - на касаційну скаргу ТОВ «Свалява-Міськбуд», в якому зазначено, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, а доводи касаційної 
скарги - безпідставними. Право на стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних виникло у позивача з серпня 2020 року, тобто з часу набрання законної сили рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 04 лютого 2015 року у справі № 306/2773/13 про стягнення боргу, а не з лютого 2014 року, як зазначено у позові. Також позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного права, про застосування якого заявлено відповідачем у справі. 
Крім того, касаційне провадження підлягає закриттю з підстав, передбачених пунктом 4 частини першої статті 396 ЦПК України, так як Верховний Суд у своїх постановах вже викладав висновок щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
22 травня 2013 року між ТОВ «Свалява-Міськбуд» та ОСОБА_1  укладено договір підряду на виконання загальнобудівельних робіт по будівництву зблокованого житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно з умовами вказаного договору  ОСОБА_1  зобов`язався прийняти та оплатити роботи підрядника, своєчасно приймати і оплачувати виконані роботи, а товариство організувати та здійснювати на умовах цього договору виконання загальнобудівельних робіт.
ТОВ «Свалява-Міськбуд» виконало взяті на себе зобов`язання, проте відповідач відмовився оплачувати виконані роботи у повному обсязі, безпідставно відмовився від отримання та підписання акта виконаних підрядних робіт, сплативши за виконані роботи лише частково. Вартість виконаних та неоплачених будівельних робіт за липень-серпень 2013 року становить 155 957,20 грн. 
Зазначені обставини встановлені рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 04 лютого 2015 року у справі № 306/2773/13 за позов ТОВ «Свалява-Міськбуд» до  ОСОБА_1 про стягнення боргу, пені та трьох процентів річних за виконані та неоплачені роботи за договором підряду. Вказаним рішенням районного суду позов ТОВ «Свалява-Міськбуд» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь товариства246 496,91 грн, з яких: 155 957,20 грн - сума боргу за виконані роботи, 42 778,60 грн - пеня від простроченої суми, 7 018,07 грн - три процента річних від простроченої суми, 40 743,04 грн - індекс інфляції від простроченої суми. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
У подальшому зазначена справа в апеляційному та касаційному порядку переглядалася неодноразово. 
Постановою Апеляційного суду Закарпатської області від 22 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, а рішення суду першої 
інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ТОВ «Свалява-Міськбуд» відмовлено. 
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року касаційну скаргу ТОВ «Свалява-Міськбуд» задоволено частково, постанову Апеляційного 
суду Закарпатської області від 22 січня 2018 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (провадження 
№ 61-16522св18).
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 12 червня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 04 лютого 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ТОВ «Свалява-Міськбуд» відмовлено. 
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першоїсудової палати Касаційного цивільного суду від 15 липня 2020 року касаційну скаргу ТОВ «Свалява-Міськбуд» задоволено. Постанову Закарпатського апеляційного суду від 12 червня 2019 року скасовано. Рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 04 лютого 2015 року залишено в силі (провадження № 61-14243св19).
Таким чином, рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 04 лютого 2015 року у справі № 306/2773/13 набрало законної сили 
15 липня 2020 року.
На час пред`явлення позову у цій справі відповідач визначену рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 04 лютого 2015 року у справі № 306/2773/13 заборгованість перед ТОВ «Свалява-Міськбуд» не погасив. 
У справі, яка переглядається, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - заявив про застосування строків позовної давності (а.с. 26-30).
2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження 
у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Касаційна скарга ТОВ «Свалява-Міськбуд» підлягає задоволенню частково. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає. 
За змістом положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
За змістом положень частини 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Згідно з положеннями статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три процента річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому три процента річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 ЦК України.
Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат 
на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК, за весь час прострочення.
Відповідно до вимог частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний відшкодувати інфляційні втрати та три проценти річних від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові за весь час прострочення, у тому числі і за час розгляду справи про стягнення основного боргу у судах. Рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 04 лютого 2015 року у справі № 306/2773/13 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Свалява-Міськбуд» боргу лише підтверджує факт порушення грошового зобов`язання, яке виникло із серпня 2013 року, що також констатував Верховний Суд.
Зазначене узгоджується із правовими висновками Верховного Суду 
України, викладеними у постанові від 30 березня 2016 року у справі 
№ 6-2168цс15, Великої Палати Верховного Суду у постановах: 
від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18, провадження № 12-302гс18, від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16, провадження 
№ 14-254цс19. 
З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов помилкового висновку 
про те, що оскільки рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 04 лютого 2015 року у справі № 306/2773/13 про стягнення боргу з відповідача набрало законної сили лише 15 липня 2020 року, тому підстав, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, для стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за період з 04 лютого 2015 року по 01 серпня 2020 року відсутні.
При цьому вислів апеляційного суду, як підстава для відмови у задоволені позову, про те, що судовий спір тривав шість років і за цей час суди ухвалювали різні за змістом судові рішення, у тому числі і на користь відповідача, не є юридично виваженим, не містить правового навантаження і суперечить вимогам статті 273 ЦПК України, якою врегульовано питання набрання законної сили рішення суду. 
Крім того, главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.
Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
У справі, яка переглядається, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - заявив про застосування строків позовної давності (а. с. 26-30).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).
Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України.
Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання 
у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
У постанові Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26 жовтня 2018 року у справі № 922/4099/17 з огляду на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 26 квітня 2017 у справі № 918/329/16, наведено висновок про те, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, не є додатковими вимогами у розумінні статті 266 ЦК України, 
а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат. Стягнення трьох процентів річних 
та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми трьома роками, які передували подачі позову.
Аналогічні за змістом висновки сформульовано у постановах Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 10 квітня 2018 року 
у справі № 910/16945/14, від 27 квітня 2018 у справі № 908/1394/17, 
а також у постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного 
суду від 21 листопада 2018 року у справі № 642/493/17-ц, провадження 
№ 61-152св18.
З огляду на викладене, апеляційному суду слід перевірити висновки районного суду про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Свалява-Міськбуд» інфляційних втрат та трьох процентів річних за період з 28 січня 2014 року по 01 серпня 2020 року.
Разом з тим, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, 
а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України).
Згідно з положеннями частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропущення позовної давності. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.
Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав. Таким чином, доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо, оскільки позивач повинен також довести той факт, що він не міг довідатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статті 81 ЦПК України про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. У свою чергу, відповідач повинен довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).
Аналіз наведених норм права щодо «інституту позовної давності» в сукупності із нормами ЦПК України, що обмежують повноваження касаційного суду в частині здійснення додаткової оцінки доказів та обставин, не дають Верховному Суду підстав та можливостей для самостійного визначення обставин дати початку перебігу строку позовної давності.
Крім того, питання про визнання поважними причин пропуску позовної давності лежить у межах процесуальних повноважень судів попередніх інстанцій, а касаційний суд має право лише здійснити перевірку застосування судами правових норм Глави 19 ЦК України на предмет правильності такого застосування встановленим обставинам.
Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 17 вересня 2019 року 
у справі № 910/14469/18, від 22 жовтня 2019 року у справі № 910/2968/18 та від 23 січня 2020 року у справі № 916/2128/18. 
З урахуванням наведеного, оскільки фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, не встановлено, а суд касаційної інстанції 
у силу своїх процесуальних повноважень (стаття 400 ЦПК України) позбавлений такої можливості, то апеляційному суду при новому розгляді справи слід перевірити вищенаведені обставини.
Отже, судове рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд, у ході якого суду слід урахувати вищенаведене та розглянути заявлене клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - про застосування строку позовної давності.
Відповідно до пунктів 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Свалява-Міськбуд» задовольнити частково.
Постанову Закарпатського апеляційного суду від 12 січня 2022 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                               Б. І. Гулько
 
                                                                                                            Г. В. Коломієць
 
                                                                                                            Р. А. Лідовець
 
                                                                                                            Ю. В. Черняк