Постанова
Іменем України                            
            
17 червня 2022 року
м. Київ
 
справа № 336/795/21
провадження № 61-305св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Фаловської І. М.,
 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач- Концерн «Військторгсервіс»,
 
розглянув  у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 11 червня 2021 року в складі судді               Зарютіна П. В. та постанову Запорізького апеляційного суду від 23 листопада           2021 року в складі колегії суддів: Полякова О. З., Кухаря С. В., Крилової О. В., 
 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Концерну ««Військторгсервіс» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та нарахування середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу.
 
В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що з 15 червня 2020 року він працював на посаді помічника начальника філії з постачань філії «Південна» Концерну «Військторгсервіс». Наказом начальника філії «Південна» Концерну «Військторгсервіс» Міністерства оборони України від 29 жовтня 2020 року № 296л його звільнено за прогул без поважних причин, за пунктом 4 статті 40 КЗпП України.
 
Зазначений наказ про звільнення він вважає таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства та порушує його права, оскільки 19 та 20 вересня 2020 року він безпосередньо контактував зі своїм свекром ОСОБА_2 , який 24 вересня 2020 року здав аналізи на COVID-19, а 25 вересня 2020 року отримав позитивний результат тексту. 
 
З метою недопущення розповсюдження захворювання, на виконання Постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширення на території України коронавірусу COVID 19» (далі - Постанова КМУ                     від 11 березня 2020 року № 211), відповідно до статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» він, як контактна з хворим особа, перебував на вимушеній самоізоляції.
 
При цьому ОСОБА_1 зазначав, що перебуваючи на самоізоляції, він продовжував виконувати свої посадові обов`язки в режимі реального часу з використанням сучасних засобів зв`язку та телекомунікаційних мереж. Крім того, звертався до керівництва філії з проханням надати йому відпустку з метою недопущення порушення режиму самоізоляції. Про ситуацію, що склалася, він повідомив керівництво філії «Південна» телефонними комунікаційними мережами та надав письмові пояснення. Незважаючи на його перебування на вимушеній самоізоляції, відповідачем безпідставно видано наказ про його звільнення із займаної посади.
 
Посилаючись на наведені обставини, ОСОБА_1 просив скасувати наказ відповідача від 29 жовтня 2020 року № 296л про його звільнення з посади помічника начальника філії з постачань філії «Південна» Концерну «Військторгсервіс», за прогул без поважних причин, учинений 30 вересня 2020 року; поновити його на посаді помічника начальника філії з постачань філії «Південна» Концерну «Віськторгсервіс» та зобов`язати філію «Південна» Концерну «Військторгсервіс» нарахувати і виплатити йому середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 05 листопада 2020 року по час поновлення на посаді.

 
Короткий зміст судових рішень
 
Рішенням Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 11 червня                2021 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що  ОСОБА_1 пропущено місячний строк звернення до суду, встановлений статтею 233 КЗпП України.               Про своє звільнення позивач дізнався 27 листопада 2020 року, проте до суду звернувся 03 лютого 2021 року. Водночас будь-якого клопотання про поновлення пропущеного строку позивачем не наведено. Доводи ОСОБА_1 про те, що строк звернення до суду необхідно обчислювати з часу отримання трудової книжки, суд першої інстанції до уваги не взяв, оскільки зміст вказаної статті визначає строк обчислення з дня, коли вчинено більш ранню дію, зокрема коли позивач отримав копію наказу про звільнення - 27 листопада 2020 року. Вимоги про поновлення на роботі та стягнення заборгованості із заробітної плати є похідними від основних позовних вимог, а тому не підлягають задоволенню.
 
Постановою Запорізького апеляційного суду від 23 листопада 2021 року рішення Шевченківського районного суду  міста Запоріжжя від 11 червня 2021 року змінено в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що враховуючи, що ОСОБА_1 заперечується факт отримання 27 листопада 2020 року копії наказу про його звільнення, рекомендованим повідомленням вказаний факт також не підтверджується, в листі відповідача від 24 листопада 2020 року про направлення на адресу позивача копії наказу про зміну дати звільнення від 23 листопада             2020 року № 309л останній не зазначений у додатках, висновок суду першої інстанції щодо початку обчислення місячного строку з 27 листопада 2020 року є помилковим та таким, що не підтверджується матеріали справи.
 
При цьому апеляційний суд зазначив, що відмовити в позові у зв`язку з пропуском без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог. У порушення наведеного суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, обмежився лише посиланням на пропуск позивачем встановленого статтею 233 КЗпП України строку, не дослідивши всіх інших обставин справи.
Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що позивач самовільно, без погодження з роботодавцем, 30 вересня 2020 року не вийшов на роботу, тобто вчинив прогул, у зв`язку із чим його звільнення за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України є законним. 
 
Підстав для скасування наказу начальника філії «Південна» Концерну «Військторгсервіс» від 29 жовтня 2020 року № 296л про звільнення ОСОБА_1 , помічника начальника філії з постачань філії «Південна» Концерну «Військторгсервіс», за прогул без поважних причин, учинений 30 вересня 2020 року, колегією суддів не встановлено. 
 
Оскільки відсутні докази порушення прав ОСОБА_1 при звільненні на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України та інших трудових прав, вимога про поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середнього заробітку за час прогулу, які безпосередньо пов`язані із фактами порушення при звільненні, задоволенню не підлягають.
Аргументи учасників справи
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
 
29 грудня 2021 року ОСОБА_1 , засобами поштового зв`язку, звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, а 31 січня 2022 року з уточненою касаційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 11 червня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду                                  від 23 листопада 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
 
У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу касаційного оскарження судових рішень, зокрема зазначає, що судами попередніх інстанцій не враховано правовий висновок Верховного Суду щодо необхідності обов`язкового з`ясування судами дотримання власником або уповноваженим ним органом правил порядку застосування дисциплінарного стягнення, передбачених статтями 147-149 КЗпП України, викладений у постановах Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 664/2820/15-ц, від 23 січня                2019 року у справі № 572/1644/17-ц, від 28 квітня 2020 року у справі № 755/12434/17, від 09 квітня 2020 року у справі № 569/11003/17 та від 02 грудня 2020 року у справі № 296/5094/17.
 
Також у касаційній скарзі заявник посилається на пункт 3 частини другої                 статті 389 ЦПК України та вказує на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування статті 60 КЗпП України (в редакції Закону України                       «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) щодо встановлення гнучкого режиму робочого часу для працівника на час поширення епідемії, пандемії»), щодо застосування вказаної законодавчої норми у правовідносинах, пов`язаних із накладенням на працівника дисциплінарного стягнення під час дії карантину, встановленого у зв`язку із поширенням випадків гострої респіраторної хвороби COVID-19, у випадку перебування працівника на самоізоляції.
 
Відзив на касаційну до Верховного Суду не надходив.
 
Провадження в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 17 лютого 2022 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
У травні 2022 року до Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Установлено, що з 15 червня 2020 року ОСОБА_1 працював у Філії «Південна» Концерну «Військторгсервіс» на посаді помічника начальника філії з постачань             (а. с. 125).
 
Актом від 30 вересня 2020 року, складеного помічником начальника з кадрової роботи М. Нещадімовою та двома юрисконсультами В. Назаровець та А. Редько , зафіксовано факт відсутності помічника начальника філії з постачань                  ОСОБА_1 на своєму робочу місці за адресою: АДРЕСА_1 , протягом робочого дня - 30 вересня 2020 року (а. с. 62).
 
30 вересня 2020 року о 16:30 помічником начальника з кадрової роботи                              М. Нещадімовою та організатором діловодства О. Шевляковою складено акт про відмову працівника дати письмове пояснення, в якому зазначено, що в їх присутності в кабінеті начальника Філії «Південна» Концерну «Військторгсервіс» начальник Філії в телефонному режимі запропонував помічнику начальника філії з постачань ОСОБА_1 дати письмове пояснення причини відсутності на своєму робочому місці протягом робочого дня. ОСОБА_1 дати письмове пояснення відмовився (а. с. 61). 
 
30 вересня 2020 року відповідач направив на адресу ОСОБА_1 лист                              вих. № 1011 з проханням надати письмові пояснення причин відсутності на своєму робочому місці протягом робочого дня 30 вересня 2020 року (а. с. 58-60).
 
Згідно із заявою від 30 вересня 2020  року ОСОБА_1 повідомив начальника філії «Південна» Концерну «Військторгсервіс» про те, що на виконання Постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 відповідно до статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» з метою запобігання поширенню коронавірусу та з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуації від 10 березня 2020 року, на виконання Розпорядження Генерального директора від 17 березня 2020 року                 № 9 він перейшов на дистанційну роботу в режимі реального часу з використанням мережі інтернет. Зазначені обставини обумовлені наявністю чотирьох малолітніх дітей та постійним місцем проживання у місті Запоріжжя. У заяві також зазначено, що після закінчення коронавірусу COVID-19, він просить надати йому щорічну та додаткову відпустку (як учаснику бойових дій), а в подальшому звільнити за власним бажанням (а. с. 69).
 
У поясненнях від 07 жовтня 2020 року, які зареєстровані відповідачем 09 жовтня 2020 року, ОСОБА_1 повідомив що його свекор захворів на COVID 19, у зв`язку з чим, він на виконання Постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 відповідно до статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» з метою запобігання поширенню хвороби перебуває на вимушеній самоізоляції. Станом на теперішній час перейшов на дистанційну роботу в режимі реального часу з використанням мережі інтернет. Крім того, ОСОБА_1 зазначив, що про вищевикладені обставини він повідомляв начальника філії «Південна» Концерну «Військторгсервіс» своєю заявою від 30 вересня 2020 року, яка направлялася адресатові того ж дня електронним та поштовим зв`язком (а. с. 68).
 
13 жовтня 2020 року відповідачем на адресу ОСОБА_1 був направлений лист  з проханням направити їм копію лікарняного або довідку з лікувального закладу родича, хворого на COVID-19, після одужання якого він повинен вийти на робоче місце (а. с. 56).
 
15 жовтня 2020 року ОСОБА_1 направлено відповідачу дві заяви, в яких він просив начальника філії «Південна» Концерну «Військторгсервіс» надати інформацію про результат розгляду поданих ним у вересні 2020 року заяв про надання додаткової відпустки як учаснику бойових дій та про його переведення у режим дистанційної роботи у зв`язку з епідемією COVID-19 (а. с. 63, 64).
 
19 жовтня 2020 року ОСОБА_1 у відповідь на лист начальника філії «Південна» Концерну «Військторгсервіс» від 13 жовтня 2020 року повідомив, що про результати аналізу на COVID-19 його тестя, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було повідомлено усно. Крім того, зазначена інформація становить лікарську таємницю (а. с. 65).
 
У відповідь на заяви ОСОБА_1 від 15 жовтня 2020 року філія «Південна» Концерну «Військторгсервіс» листом від 20 жовтня 2020 року повідомила, що в заяві від 30 вересня 2020 року ним не була названа дата початку відпустки, що унеможливлює видання наказу про відпустку. Також у заяві від 30 вересня              2020 року не було прохання на переведення на дистанційну роботу, а тільки особиста констатація ОСОБА_1 цього факту. З урахування зазначеного начальник філії «Південна» Концерну «Військторгсервіс» просив повідомити ОСОБА_1 про поважність причин відсутності його на робочому місці з 30 вересня 2020 року                   (а. с. 56).
 
27 жовтня 2020 року ОСОБА_1 подано заяву, в якій вказано, що листом філії від 20 жовтня 2020 року його повідомлено про те, що в заяві від 30 вересня                           2020 року не містилося прохання про переведення його на дистанційну роботу. Виходячи з цього, він просив відповідача перевести його в режим дистанційної роботи у зв`язку з епідемією COVID-19 відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 та від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (далі - Постанова від 22 липня 2020 року № 641),  починаючи з 30 вересня 2020 року (а. с. 66).
 
Крім того, у заяві від 27 жовтня 2020 року ОСОБА_1 просив надати йому додаткову відпустку як учаснику бойових дій тривалістю 14 календарних днів, починаючи з 01 листопада 2020 року (а. с. 67).
 
Наказом філії «Південна» Концерну «Військторгсервіс» від 29 жовтня 2020 року           № 296л ОСОБА_1 звільнено з 29 жовтня 2020 року за прогул без поважних причин, учинений 30 вересня 2020 року (пункт 4 частини першої  статті 40 КЗпП України).
 
Листом від 29 жовтня 2020 року № 1112 філія «Південна» Концерну «Військторгсервіс» направила на адресу ОСОБА_1 копію наказу про його звільнення за прогул без поважних причин. У листі також зазначено про необхідність отримання трудової книжки за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 53).
 
Згідно з копією листка непрацездатності серії АДЧ № 698120 від 29 жовтня                2020 року, ОСОБА_1 з 29 жовтня по 02 листопада перебував на лікарняному            (а. с. 143).
 
Листом від 02 листопада 2020 року філія «Південна» Концерну «Військторгсервіс» повідомила ОСОБА_1 про неможливість видання 28 жовтня 2020 року наказу про його переведення у режим дистанційної роботи з 30 вересня 2020 року, а також видання наказу про надання йому відпустки з 01 листопада 2020 року у зв`язку з його хворобою по 02 листопада 2020 року (а. с. 137).
 
09 листопада 2020 року ОСОБА_1 направив на адресу відповідача заяву, в якій просив надати аргументовану відповідь, з якої причини його не було особисто ознайомлено із наказом про звільнення від 29 жовтня 2020 року № 296л, не враховано його заяви про переведення в режим дистанційної роботи та з якої причини йому не виплачено грошову компенсацію (а. с. 71).
Також 09 листопада 2020 року ОСОБА_1 надіслав відповідачу заяву з проханням надати йому додаткову відпустку як учаснику бойових дій тривалістю 14 календарних днів, починаючи з 10 листопада 2020 року, та повернути йому оригінал листка непрацездатності (а. с. 72).
 
18 листопада 2020 року ОСОБА_1 на адресу філії разом із оригіналом листка непрацездатності надіслав заяву про скасування наказу про його звільнення                від 29 жовтня 2020 року № 296л, поновлення на роботі, починаючи з 29 жовтня      2020 року. В заяві ОСОБА_1 повідомив про те, що він був відсутній на робочому місці, починаючи з 29 жовтня 2020 року у зв`язку з поважними обставинами                 (за станом здоров`я), що підтверджується вищезазначеним листком непрацездатності (а. с. 142).
 
Листом від 23 листопада 2020 року філія «Південна» Концерну «Військторгсервіс» повідомила ОСОБА_1 про те, що у зв`язку з його відсутністю на робочому місці в день звільнення за прогул, наказ про звільнення від 29 жовтня 2020 року № 296л було надіслано на його адресу засобами поштового зв`язку. Щодо його не переведення на дистанційний режим роботи, то звернуто увагу, що такий перехід можливий лише за наявності відповідного наказу начальника філії, а не за власним бажанням працівника. Підстави для переведення на дистанційний режим         ОСОБА_1 відсутні, оскільки ним на прохання керівництва філії не надано жодних документів на підтвердження його перебування на вимушеній самоізоляції. Також проінформовано про відсутність підстав для виплати йому грошової компенсації за невикористану відпустку як учаснику бойових дій, відсутності підстав для скасування наказу від 29 жовтня 2020 року № 296л та поновлення його на роботі (а. с. 40-41).
 
Листом від 23 листопада 2020 року філія  «Південна» Концерну «Військторгсервіс» повідомила ОСОБА_1 про неможливість повернення йому оригіналу листка непрацездатності у зв`язку з його ненадходженням на адресу філії (а. с. 141).
 
23 листопада 2020 року начальником філії «Південна» Концерну «Військторгсервіс» у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю ОСОБА_1 в день звільнення                      29 жовтня 2020 року видано наказ № 309л про зміну дати звільнення                   ОСОБА_1 , помічника філії з постачань філії «Південна» Концерну «Військторгсервіс» з 29 жовтня 2020 року на 05 листопада 2020 року за прогул без поважних причин, учинений 30 вересня 2020 року (а. с. 7).
 
24 листопада 2020 року відповідач направив на адресу ОСОБА_1 лист, в якому зазначив про зміну дати його звільнення. В листі також міститься інформація щодо направлення копії наказу від 23 листопада 2020 року № 309л (а. с. 45).
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
За частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Згідно з абзацом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Статтею 5-1 КЗпП України передбачено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконному звільненні, а також сприяння у збереженні роботи.
 
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
 
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пунктах 22 і 24 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (далі - Постанова Пленуму ВСУ № 9), у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 частини першої статті 40, пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. 
 
При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).
 
Таким чином визначальними факторами для вирішення питання про законність звільнення з роботи за прогул є не тільки встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин відсутності.
 
Законодавством не визначено перелік обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, звільненого за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати будь-які докази з числа передбачених ЦПК України.
 
Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.
 
Частинами першою, третьою статті 149 КЗпП України передбачено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен врахувати ступень тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Звільнення за вчинення прогулу є дисциплінарним стягненням і повинне здійснюватися з додержанням правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень.
 
Відповідно до частини третьої статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці.
 
У пункті 17 постанови Пленуму ВСУ № 9 визначено, що правила про недопустимість звільнення працівника у період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці стосуються як передбачених статтями 40, 41 КЗпП України, так і інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. 
Таким чином трудове законодавство не тільки містить перелік підстав розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, але й встановлює юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення, однією з яких є передбачена частиною третьою статті 40 КЗпП України заборона звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності.
 
Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.
 
З урахуванням вимог трудового законодавства у справах, в яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства.
 
На підтвердження поважності причин невиходу на роботу 30 вересня 2020 року ОСОБА_1 посилався на те, що на виконання Постанови КМУ від 11 березня                    2020 року № 211 він перебував на вимушеній самоізоляції.
 
11 березня 2020 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 211,                за змістом якої відповідно до статті 29 Закону України «Про захист населення             від інфекційних хвороб» з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10 березня 2020 року Кабінет Міністрів України постановив установити з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України карантин. Дію карантину, встановленого цією постановою, продовжено на всій території України згідно з постановами КМУ від 20 травня        2020 року № 392, від 17 червня  2020 року № 500, від 22 липня 2020 року № 641.
 
У постанові Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 року № 256  «Деякі питання забезпечення трудових прав державних службовців, працівників державних органів, підприємств, установ та організацій на час встановлення карантину у зв`язку із загостренням ситуації, пов`язаної із поширенням випадків гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (далі - Постанова КМУ від 25 березня 2020 року № 256 ) рекомендовано роботодавцям утриматися від звільнень працівників з підстав, установлених пунктами 3-5 частини 1 статті 40 КЗпП України, зокрема й за прогул.
 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» карантин - це адміністративні та медико-санітарні заходи, що застосовуються для запобігання поширенню особливо небезпечних інфекційних хвороб.
 
Проте, між карантином та прогулом повинен бути такий зв`язок, що через карантин у працівника вимушено не було можливості з`явитися на роботі. І це відбулося незалежно від волі й бажання працівника. Слід брати до уваги і те наскільки працівник намагався і мав можливість уникнути прогулу. Такими причинами можуть бути відсутність транспортного сполучення, самоізоляція або обсервація, хвороба працівника, не створення роботодавцем належних умов праці.
 
Запровадження карантину не позбавляє роботодавця права звільнити працівника за прогул, а Постанова КМУ від 25 березня 2020 року № 256 має рекомендаційний характер і стосується обставин звільнення, пов`язаних безпосередньо із карантинними заходами.
 
Позивач не посилався на ті обставини, що через карантинні обмеження не мав можливості прибути на роботу 30 вересня 2020 року, не ставив питання про надання йому службового транспорту тощо.
 
Разом із тим, на підтвердження поважності причин невиходу на роботу 30 вересня 2020 року, ОСОБА_1 посилається на те, що він з метою недопущення розповсюдження захворювання, на виконання Постанови КМУ від 11 березня         2020 року № 211  перебував на вимушеній самоізоляції, яка обґрунтована тим, що          19 та 20 вересня 2020 року він контактував із своїм свекром ОСОБА_2 , в якого 25 вересня 2020 року виявлено позитивний результат на показник                   SARS-CoV-2.
 
Згідно із Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» щодо запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID -19) від 13 квітня 2020 року № 555-IX, самоізоляція - це перебування особи, стосовно якої є обґрунтовані підстави щодо ризику інфікування або поширення нею інфекційної хвороби, у визначеному нею місці (приміщенні) з метою дотримання протиепідемічних заходів на основі зобов`язання особи.
 
За приписами пункту 1 частини третьої Порядку проведення протиепідемічних заходів, пов`язаних із самоізоляцією осіб, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України»                 № 291 від 22 квітня 2020 року, особами, які потребують самоізоляції, є особи, які мали контакт з пацієнтом із підтвердженим випадком COVID-19, крім осіб, які під час виконання службових обов`язків використовували засоби індивідуального захисту відповідно до рекомендацій щодо їх застосування.
 
Так, на підтвердження того, що ОСОБА_1 потребував самоізоляції 30 вересня 2020 року, ним до матеріалів справи долучено довідку про результат аналізу                    № 40089, з якої вбачається, що за результатами молекулярно-генетичного дослідження 25 вересня 2020 року у ОСОБА_2 виявлено позитивний результат на показник РНК вірусу, SARS-CoV-2 (а. с. 8).
 
Крім того, відповідно до частини 4 Порядку проведення протиепідемічних заходів, пов`язаних із самоізоляцією осіб з метою протидії поширенню COVID-19 використовується система. Частиною 5 цього Порядку встановлено, що до системи вноситься інформація про осіб, які потребують самоізоляції, зокрема, інформація стосовно осіб, які мали контакт з пацієнтом з підтвердженим випадком COVID-19 та несуть ризик поширення хвороби, до системи вноситься працівниками державних установ МОЗ епідеміологічного профілю.
 
Згідно з пунктом 5-1 частини першої статті 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу) на період перебування у закладах охорони здоров`я, а також на самоізоляції під медичним наглядом у зв`язку з проведенням заходів, спрямованих на запобігання виникненню та поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), а також локалізацію та ліквідацію її спалахів та епідемій.
 
Судами не встановлено, що   ОСОБА_1 звертався до лікаря або працівників державної установи МОЗ епідеміологічного профілю для оформлення його перебування на самоізоляції відповідно до вимог чинного законодавства.
 
В обґрунтування незаконності наказу про його звільнення за прогул ОСОБА_1 посилався на те, що під час перебування на самоізоляції він продовжував виконувати свої посадові обов`язки в режимі реального часу з використанням сучасних засобів зв`язку та телекомунікаційних мереж, як це передбачено статтею 60 КЗпП України.
 
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» статтю 60 КЗпП України викладено в новій редакції.
 
Відповідно до статті 60 КЗпП України (в редакції станом на 30 вересня 2020 року) за погодженням між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом для працівника може встановлюватися гнучкий режим робочого часу на визначений строк або безстроково як при прийнятті на роботу, так і згодом.
 
На час загрози поширення епідемії, пандемії та/або на час загрози військового, техногенного, природного чи іншого характеру умова про дистанційну (надомну) роботу та гнучкий режим робочого часу може встановлюватися у наказі (розпорядженні) власника або уповноваженого ним органу без обов`язкового укладення у письмовій формі трудового договору про дистанційну (надомну) роботу.
 
Гнучкий режим робочого часу - це форма організації праці, якою допускається встановлення режиму роботи, що є відмінним від визначеного правилами внутрішнього трудового розпорядку, за умови дотримання встановленої денної, тижневої чи на певний обліковий період (два тижні, місяць тощо) норми тривалості робочого часу.
 
Дистанційна (надомна) робота - це така форма організації праці, коли робота виконується працівником за місцем його проживання чи в іншому місці за його вибором, у тому числі за допомогою інформаційно-комунікаційних технологій, але поза приміщенням роботодавця.
 
При дистанційній (надомній) роботі працівники розподіляють робочий час на свій розсуд, на них не поширюються правила внутрішнього трудового розпорядку, якщо інше не передбачено у трудовому договорі. При цьому загальна тривалість робочого часу не може перевищувати норм, передбачених статтями 50 і 51 цього Кодексу.
 
Виконання дистанційної (надомної) роботи не тягне за собою будь-яких обмежень обсягу трудових прав працівників.
 
При цьому, якщо працівник і роботодавець письмово не домовились про інше, дистанційна (надомна) робота передбачає оплату праці в повному обсязі та в строки, визначені діючим трудовим договором.
 
Посилаючись на виконання роботи в дистанційному режимі,  ОСОБА_1 надав заяву від 30 вересня 2020 року, направлену на адресу роботодавця, в якій він  повідомив останнього про перехід на дистанційну роботу (а. с. 69).
 
Разом із тим, як встановлено судами, наказ (розпорядження) про дистанційну (надомну) роботу та гнучкий режим робочого часу ОСОБА_1 начальником філії «Південа» Концерну «Військторгсервіс» не видавався.
 
Відповідно до пункту 2 частини першої постанови КМУ від 25 березня 2020 року             № 256, керівникам центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів, головам місцевих державних адміністрацій постановлено узяти до відома, що на час встановлення карантину за державними службовцями та працівниками, які виконують визначену трудовим договором роботу вдома, зберігаються займана посада, умови оплати праці та соціальні гарантії; виконання такої роботи не тягне за собою будь-яких обмежень трудових прав державних службовців та працівників.
 
Проте, як встановлено судами, ОСОБА_1 не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що 30 вересня 2020 року ним виконувались обов`язки відповідно до трудового договору.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі 
№ 205/4196/18 (провадження № 14-670цс19) зроблено правовий висновок про те, що у разі порушення гарантії щодо неможливості звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності негативні наслідки слід усувати шляхом зміни дати звільнення позивача, визначивши датою припинення трудових відносин перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності (відпустки).
Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду                     від 17 лютого 2021 року у справі № 294/725/19, від 12 січня 2022 року у справі                № 520/4945/19 (провадження № 61-18007св20).
 
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
 
З огляду на зазначені обставини, суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні заявлених ОСОБА_1 позовних вимог, виходячи з того, що позивач самовільно, без погодження з роботодавцем, не вийшов на роботу 30 вересня               2020 року, тобто вчинив прогул, у зв`язку з чим його звільнення за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України є законним. 
 
Сам по собі факт написання заяви, в якій ОСОБА_1 повідомив роботодавця про його перехід на дистанційний режим роботи, не є підставою для невиходу на роботу, оскільки такий режим роботи повинен бути належним чином узгоджений та оформлений (наказом або розпорядженням). 
 
Посилання позивача у касаційній скарзі про його перебування на самоізоляції, як контактної  особи, судом апеляційної інстанції обґрунтовано не взято до уваги, оскільки будь-яких належних доказів на підтвердження того, що він контактував із  ОСОБА_2 , в якого 25 вересня 2020 року виявлено позитивний результат на показник SARS-CoV-2, не надано, а також не підтверджено, що він є його членом сім`ї або близьким родичом.Інших доказів на підтвердження невиходу на роботу з поважних причин ОСОБА_1 суду не надано та таких причин не зазначено.
 
Доводи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні висновку Верховного Суду щодо необхідності обов`язкового з`ясування судами дотримання власником або уповноваженим ним органом правил порядку застосування дисциплінарного стягнення, передбачених статтями 147-149 КЗпП України, викладеного у постановах Верховного Суду                  від 27 червня 2018 року у справі  № 664/2820/15-ц, від 23 січня 2019 року у справі      № 572/1644/17-ц, від 28 квітня 2020 року у справі № 755/12434/17, від 09 квітня      2020 року у справі № 569/11003/17 та від 02 грудня 2020 року у справі                                   № 296/5094/17 не заслуговують на увагу, з огляду на таке.
 
У постановах Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 664/2820/15-ц,       від 23 січня 2019 року у справі № 572/1644/17-цпредметом заявлених позовних вимог є визнання незаконним наказу про звільнення позивача з займаної посади на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України за систематичне невиконання працівником обов`язків без поважних причин. 
 
У постановах Верховного Суду від 28 квітня 2020 року у справі № 755/12434/17,        від  09 квітня 2020 року у справі № 569/11003/17 предметом заявлених позовних вимог є визнання незаконним та скасування наказу відповідача про накладення на позивача дисциплінарного стягнення у вигляді догани. 
 
Тобто висновки щодо застосування норм права, які викладені у вказаних постановах Верховного Суду,на які посилається заявник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин у справі, що розглядається (неоднаковий предмет позову та різне матеріально-правове регулювання).Тобто обставини, встановлені судами в цій справі, відрізняються від обставин, встановлених у справах, на судові рішення в яких посилався заявник. 
 
Натомість у постанові від 02 грудня 2020 року у справі № 296/5094/17 Верховний Суд дійшов висновку про скасування постанови суду апеляційної інстанції та направлення справи на новий розгляд для встановлення фактичних обставин, які мають суттєве значення для справи, тобто  правовий висновок не був сформований. 
 
Доводи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування статті 60 КЗпП України (в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) щодо встановлення гнучкого режиму робочого часу для працівника на час поширення епідемії, пандемії»), щодо застосування вказаної законодавчої норми у правовідносинах, пов`язаних із накладенням на працівника дисциплінарного стягнення під час дії карантину, встановленого у зв`язку із поширенням випадків гострої респіраторної хвороби COVID-19 у випадку перебування працівника на самоізоляції також не заслуговують на увагу, оскільки гнучкий режим робочого часу, визначений статтею 60 КЗпП України, може бути встановлений лише за письмовим погодженням між працівником і роботодавцем. Натомість, як встановлено судами, позивач не довів встановлення йому такого графіку відповідачем станом на                         30 вересня 2020 року. 
 
Колегія суддів вважає, що у справі, яка розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів попередніх інстанцій.
 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
 
Крім того, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних помилок.
 
Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм процесуального права і зводяться до власної переоцінки позивачем встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.
 
З огляду на викладене Верховний Суд, у межах доводів касаційної скарги, дійшов висновку, що вони належним чином не підтверджені та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
 
Колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій  без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Щодо судових витрат                                                                                                                        
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні касаційної скарги, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 11 червня 2021 року в незміненій після апеляційного перегляду частині та постанову Запорізького апеляційного суду від 23 листопада 2021 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

 
Судді:                                                                                         В. В. Сердюк
 
С. Ю. Мартєв
 
І. М. Фаловська