ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"13" червня 2022 р.           Справа№ 910/13729/21
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Корсака В.А.
суддів:            Владимиренко С.В. 
          Євсікова О.О. 
 
за участю секретаря судового засідання: Поливач В.Д.
за участю представника(-ів): згідно протоколу судового засідання,

за апеляційною скаргою Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"
на рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2021, повний текст складено та підписано 08.11.2021
у справі № 910/13729/21 (суддя  Паламар П.І.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ВО "УКРСПЕЦКОМПЛЕКТ"
до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"
про стягнення 173 529,84 грн
В С Т А Н О В И В :
 Короткий зміст позовних вимог.
          У серпні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю "ВО "Укрспецкомплект" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом  до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВО "Укрспецкомплект" м. Харкова до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" м. Києва про стягнення заборгованості у сумі: 173 529,84 грн основного боргу, 3% річних у розмірі 384,24 грн.
          Позовні вимоги мотивовано тим, що на виконання умов укладеного з відповідачем договору поставки № 53-122-01-21-10456 від 10 березня 2021 року позивач  передав відповідачу товар вартістю 173145,60 грн. Однак, всупереч умов договору відповідач не оплатив одержаний товар, що слугувало підставою для звернення до суду із позовом. 
Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.12.2021   провадження у справі   в частині вимог про стягнення 173145,60 грн боргу закрито. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ВО "Укрспецкомплект" в іншій частині задоволено частково. Стягнуто з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"  на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ВО "Укрспецкомплект" 341,55 грн три проценти річних з простроченої суми, 2602,31 грн витрат по оплаті судового збору. У решті позову  відмовлено.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.
22.12.2021 від Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" до Північного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга на рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2021 у справі №910/13729/21.
В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення з нього на користь позивача судового збору в сумі 2602,31 грн та ухвалити в цій частині нове рішення яким переглянути питання розподілу судового збору судом першої інстанції у даній справі.
Зокрема, апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідач у відзиві на позовну заяву позов визнав частково у розмірі 98 396,40 грн боргу. Вказував, що позивачем невірно здійснено розрахунок трьох процентів річних. У зв`язку з визнанням ним позову в частині 98396,40 грн. боргу просив на підставі ч. 1 ст. 130 ГПК України вирішити питання про повернення позивачу з державного бюджету 50% судового збору, сплаченого при поданні позову. Судом відмовлено у задоволенні клопотання, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила. У процесі розгляду справи відповідач подав заяву від 6 жовтня 2021 року про закриття провадження у справі в частині вимог про стягнення з нього                        173 145,60 грн боргу у зв`язку зі сплатою ним на користь позивача указаної суми. Апелянт вважає, що суд першої інстанції не вирішив питання повернення позивачу 50 % судового збору за подання позовної заяви, чим порушив вимоги частини 1 статті 130 ГПК України та пункт 5 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір».
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.
          Товариство з обмеженою відповідальністю "ВО "УКРСПЕЦКОМПЛЕКТ" подало відзив на апеляційну скаргу в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржене судове рішення без змін, посилаючись  на те, що суд першої інстанції правильно застосував норми права, а тому відсутні підстави для перегляду питання розподілу судових витрат.
Явка представників сторін.
13.06.2022 в судове засідання з`явився представник відповідача.
          Представник позивача в судове засідання не з`явився. Про призначення розгляду справи на    13.06.2022 учасників справи було додатково повідомлено шляхом надсилання ухвали суду від 23.05.2022 на електронні адреси вказані у матеріалах справи, а також про призначення судового засідання на    13.06.2022 у вказаній справі судом було розміщено оголошення на сайті «Судова влада України». 
          При цьому, суд зауважує, що учасникам було відомо про відкриття апеляційного провадження у справі, оскільки ухвалу суду про відкриття провадження у справі надіслано сторонам, зокрема позивачу засобами поштового зв`язку. 
          Також в ході апеляційного розгляду справи відповідач подав заяву про розгляд справи без участі його представника. 
Зважаючи на викладене, про час та місце судового засідання учасники справи належним чином повідомлені у відповідності до ст. 120,  242 ГПК України.
Суд констатує, що до визначеної дати проведення судового засідання - 13.06.2022 від учасників справи не надійшло заяв, клопотань пов`язаних з рухом апеляційної скарги, в т.ч. про перерву чи відкладення розгляду справи, що унеможливило б розгляд справи у цьому судовому засіданні.
          Беручи до уваги те, що суд апеляційної інстанції не визнавав участь учасників справи обов`язковою, учасники належним чином повідомлені про дату та час судового засідання, а також з метою дотримання принципу розумності строків розгляду справи, необхідності забезпечення захисту здоров`я учасників судового процесу і співробітників суду та з урахуванням рекомендацій уповноважених суб`єктів щодо запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з огляду на наявність достатніх у матеріалах справи доказів для вирішення даної справи, колегія суддів дійшла до висновку про можливість здійснення апеляційного перегляду оскарженого рішення  за наявними матеріалами справи.
Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної   скарги по суті. 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22 грудня 2021 року апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Корсак В.А., судді: Євсіков О.О., Владимиренко С.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23 грудня 2021 року справу витребувано у Господарського суду міста Києва.
Після надходження справи ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21 січня  2022 року  було відкрито апеляційне провадження, розгляд справи був призначений на 28 лютого  2022 року о 14:20. 
28 лютого 2022 року розгляд справи не відбувся у зв`язку із введенням воєнного стану.
Ухвалою від  23 травня 2022 року розгляд справи було призначено на 13  червня 2022 року о 15:00.
Ухвалою від 31 травня 2022 судом було задоволено клопотання відповідача про участь у судовому засіданні в режимі видеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів у програмі EasiCom.
Розгляд заявлених учасниками справи клопотань. 
Клопотання відповідача про розгляд справи за відсутності повноважного представника від 04.02.2022 залишено без розгляду у зв`язку із фактичною  участю представника відповідача у судовому засідання.
Межі перегляду справи судом апеляційної інстанції 
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Статтею 129 Конституції України   та ч. 1   ст. 74 ГПК України    визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши пояснення присутніх учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку апеляційну скаргу відповідача задовольнити, оскаржене рішення про повне задоволення позовних вимог у даній справі скасувати, прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, виходячи з наступного. 
Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.
Судом першої інстанції  встановлено, що 10 березня 2021 р. між сторонами по справі укладено договір поставки № 53-122-01-21-10456, згідно з яким позивач зобов`язався передати відповідачу продукцію 39810000-3 клей герметик кремнійорганічний в кількості та за цінами вказаними у специфікації №1 (Додаток № 1) до цього договору, що є невід`ємною частиною договору, а відповідач - прийняти та оплатити товар на умовах договору.
Відповідно до умов п. 6.1. договору оплата за поставлену якісну продукцію здійснюється замовником за умови реєстрації постачальником податкової накладної у ЄРПН шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника протягом 45 календарних днів з дати оформлення ярлика на придатну продукцію згідно СОУ ГАЕК 038:2017 "Управління закупівлями продукції. Організація вхідного контролю продукції для АЕС". Початок перебігу строку оплати починається з дня, наступного за днем оформлення ярлика на придатну продукцію.
Строк дії договору відповідно до умов п. 12.1. договору встановлений з моменту його підписання сторонами і діє до 31 грудня 2021 р., а в частині виконання гарантійних зобов`язань постачальника, що передбачені даним договором - до спливу гарантійних строків.
Вказані обставини підтверджуються наявною у справі копією вищезазначеного договору.
Поясненнями позивача, викладеними у позовній заяві, наявними у матеріалах справи видатковою накладною №№ У-00000116 від 8 квітня 2021 р., експрес-накладною № 20450371096560 від 8 квітня 2021 р., витягом про одержання відправлення за № 20450371096560, довіреністю на отримання товару № 1/114 від 8 квітня 2021 р. стверджується факт передачі позивачем відповідачу товару за договором загальною вартістю 173145,60 грн.
Поданими відповідачем платіжними дорученнями №№ 8743 від 26 серпня 2021 р., 9606, 9607 від 9 вересня 2021 р., 10364 від 23 вересня 2021 р., 10613, 10615, 10617 від 24 вересня 2021 р., 10718 від 28 вересня 2021 р. стверджується факт повної оплати відповідачем одержаного товару після звернення позивача в суд з указаним позовом.
Суд першої інстанції дійшов висновку  що оскільки заявлена до стягнення сума боргу відповідачем сплачена після звернення позивача в суд з указаним позовом, предмет спору в цій частині між сторонами відсутній, то провадження у справі в частині вимог про стягнення 173145,60 грн. боргу відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України підлягає закриттю.
Стосовно стягнення  трьох процентів річних за весь час прострочення, судом першої інстанції встановлено  що  розрахунок позивача  проведений без дотримання вимог чинного законодавства, а також фактичних обставин щодо тривалості прострочення оплати за договором.
За встановленого факту прострочення позивач вправі вимагати з відповідача сплати належних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України трьох процентів річних за весь час прострочення.
Згідно ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
26 та 27 червня 2021 року були вихідними днями  (субота та неділя), 28 червня 2021 р.- день Конституції України є святковим і неробочим днем (ст. 73 КЗпП).
Згідно з ч. 5 ст. 254 ЦК України якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.
Таким чином, останнім днем виконання оплати товару за договором став перший робочий день 29 червня 2021 р., а прострочення виконання зобов`язання за договором почалося з 30 червня 2021 р.
Враховуючи викладене суд першої інстанції обґрунтовано дійшов до висновку, що  вимоги про стягнення трьох процентів річних з простроченої суми підлягають частковому задоволенню з урахуванням фактичного періоду прострочення, а саме з 30 червня 2021 р., а не з 27 червня 2020 р. з чого виходив позивач у своєму розрахунку. За таких обставин з відповідача на користь позивача відповідно до вимог cт. 625 ЦК України підлягають 341,55 грн. три проценти річних з простроченої суми.
Оскільки провадження у справі в частині вимог про стягнення 173145,60 грн. закрито, в іншій частині позов задоволено частково, понесені по справі господарські витрати стосовно до вимог ст. 129 ГПК України судом першої інстанції покладено на обидві сторони пропорційно розміру задоволених та закритих вимог.
Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.
Доводи апеляційної скарги щодо порушень вимог процесуального закону щодо розподілу судового збору колегія вважає необґрунтованими з наступних підстав.
Відповідач посилається на те, що суд першої інстанції не врахував факту  визнання ним позову в частині основного боргу до розгляду справи по суті, а тому при розподілі судових витрат безпідставно не застосував положення частини 1 статті 130 ГПК України та  частину 3 статті 7 Закону України «Про судовий збір».
Колегія не вбачає підстав для визнання обґрунтованими цих доводів з наступних підстав.
Відповідно до частини 1 статті 130 ГПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.
Відповідно до   частини 3 статті Стаття 7 Закону України «Про судовий збір»,  у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.
Як вбачається з матеріалів справи, спір виник з вини відповідача. Після порушення провадження у справі до розгляду справи по суті відповідач  позов визнав частково та сплатив частину суму основного боргу. Інша частина позовних вимог розглядалась по суті  у судовому засіданні у порядку, визначеному процесуальним законом. За результатами розгляду в цій частині позов задоволено частково. Враховуючи той факт, що позов визнано відповідачем частково, а в іншій частині позов розглянуто по суті, суд першої інстанції обґрунтовано здійснив розподіл судових витрат пропорційно задоволеної частини позовних вимог. Такі дії відповідають положенням частини 4 пункту 3 статті 129    ГПК України, яка передбачає, що судовий збір у разі часткового задоволення позову покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
            Що стосується застосування положень про повернення позивачу 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову у зв`язку із визнання позову, що передбачено частиною 1 статті 130 ГПК України та частиною 3 статті Стаття 7 Закону України «Про судовий збір» колегія зазначає наступне.
Стаття 46 ГПК України серед іншого  передбачає, що  крім прав та обов`язків, визначених у   статті 42  цього Кодексу, відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) - на будь-якій стадії судового процесу.
          У даному випадку відповідач визнав частину позовних вимог. В той же час положення  частини 1 статті 130 ГПК України та частини 3 статті  7 Закону України «Про судовий збір» передбачають, що питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову вирішується у разі  «визнання позову відповідачем», тобто у разі, якщо позивач визнав всі позовні вимоги. В той же час відповідач у справі визнав позов частково.
  
          Щодо розподілу судового збору у зв`язку  із закриттям провадження у справі на підставі пункту 2 частині 1 ст. 231 ГПК України.
Колегія зауважує, що в контексті зазначеної правової проблеми слід враховувати  обставини   які призвели до того, що  предмет спору припинив існування або не існував взагалі.  Такі обставини можуть бути різними як хронологічно (до порушення провадження у справі або після) та і залежати від дій сторін, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо.  
Проте поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1  статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Тлумачення словосполучення  «відсутність предмета спору»  в контексті наведеної правової норми (пункт 2 частина 1 статті 231 ГПК України) дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. 
          
Колегія вважає, що якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним  виконанням відповідачем заявлених до нього вимог,  то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникнення).

   Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії господарського процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди, розгляду справи по суду тощо.    
У цьому зв`язку колегія суддів апеляційної інстанції приймає до уваги правову позицію викладену Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 522/8782/16-ц (провадження № 61-21649св19).
Подібного правового висновку Верховний Суд дійшов у постановах: від 10.04.2019 р. у справі № 456/647/18 (провадження № 61-2018св19), від 13.05.2020 р. у справі № 686/20582/19-ц (провадження № 61-1807св20), від 09.09.2020 р. у справі № 750/1658/20 (провадження № 61-9658св20).
Що стосується даного судового спору, з матеріалів справи вбачається, що відповідач після звернення позивача з указаним позовом сплатив основний борг (платіжні доручення №№ 8743 від 26 серпня 2021 р., 9606, 9607 від 9 вересня 2021 р., 10364 від 23 вересня 2021 р., 10613, 10615, 10617 від 24 вересня 2021 р., 10718 від 28 вересня 2021 р.).
На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку,  що оскільки заявлена до стягнення сума боргу відповідачем сплачена після звернення позивача в суд з указаним позовом, предмет спору в цій частині між сторонами відсутній, то провадження у справі в частині вимог про стягнення 173145,60 грн. боргу відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України підлягає закриттю.
На думку колегії суддів апеляційної інстанції, виходячи із фактичних обставин справи, суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення дійшов до помилкового висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1  ст. 231 ГПК України.
З цього приводу суд враховує, що предмет спору мав місце, але припинив своє існування після відкриття провадження у справі внаслідок виконання відповідачем заявлених до нього вимог (сплатив борг), тому колегія суддів приходить до висновку, що провадження у справі не може бути закрите з підстав, передбачених п. 2 ч. 1  ст. 231 ГПК України, оскільки з наведеної правової підстави вбачається, що вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні).
Проте, у даній справі, рішення суду в частині закриття провадження у справі апелянтом не оскаржується, тому відсутні правові підстави для перегляду в апеляційному порядку судового рішення в цій частині. 
В той же час, колегія суддів вважає, що зазначена процесуальна помилка суду першої інстанції є суттєвою у вирішенні питання розподілу судового збору та не може слугувати підставою для звуження   прав позивача  на стягнення витрат по сплаті судового збору на його користь. 
Відповідно, враховуючи викладені вище обставини, у даному випадку при здійсненні розподілу судового збору не підлягає застосуванню пункті 5 частини першої  статті 7 Закону України «Про судовий збір» (якою   встановлено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях").
Тому доводи скаржника щодо необхідності застосування ч.4 ст. 231 ГПК України та пункту 5 частини першої  статті 7 Закону України «Про судовий збір» не приймаються до уваги.
Отже, у зв`язку з викладеними обставинами в сукупності, при вирішенні питання щодо розподілу судового збору слід враховувати ч.9  ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, яка серед іншого визначає … якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Позивач в позовній заяві просить стягнути з відповідача на його користь суму сплаченого ним судового збору у розмірі 2602грн. 95 коп. Ця вимога підлягає задоволенню.
Таким чином, резолютивна частина оскарженого судового рішення в частині стягнення з відповідача на користь позивача судового збору у сумі 2602,31 грн. (з урахуванням часткового задоволення позову)  є правильною і підстав для скасування рішення суду в цій  частині колегія суддів не вбачає.  
Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.
Нормою   ст. 276 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене в сукупності, доводи апеляційного оскарження є необґрунтованими, підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.
Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

         Керуючись Главою 1 Розділу IV Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -
                                                  Постановив:
1.          Апеляційну скаргу залишити без задоволення
2.          Рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2021 у справі №910/13729/21залишити без змін.
3.          3. Матеріали справи повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного суду у порядку та строк, передбачений ст..ст.287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                            В.А. Корсак 

Судді                                                                                С.В. Владимиренко

                                                                                О.О. Євсіков