ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2544/22 Справа № 216/895/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Онопченко Ю.В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2022 року                                                                м.Кривий Ріг
Справа № 216/895/21
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Зубакової В.П.,
суддів - Бондар Я.М.,Остапенко В.О.,
секретар судового засідання: Євтодій К.С.
сторони
позивач: ОСОБА_1 , 
відповідач: Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України», 
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 листопада 2021 року, яке ухвалене суддею Онопченком Ю.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 23 листопада 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який уточнив 08 липня 2021 року, до Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» про стягнення моральної шкоди.
В обґрунтування позову зазначив, що 03 лютого 2015 року позивач з ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» уклав договір строкового банківського вкладу в банківських металах № 46993-3685, зі сплатою процентів після закінчення строку вкладу (далі – Договір).
На виконання п. 1.1 частини Договору, банк на умовах та у порядку, встановленому цим Договором, прийняв від вкладника у банківських металах вклад на вкладний депозитний рахунок, вказаний у п. 2.1 Договору, та зобов`язався виплатити вкладнику суму вкладу і процентів за вклад.
Відповідно до п. 3.5 частини 3 Договору маса первинного вкладу 215,5 г.
Згідно п. 3.7 та 3.8 Договору вклад вноситься на строк 365 календарних днів, з терміном одержання вкладу та процентів на вклад 03 лютого 2016 року.
Відповідно до умов Договору позивачем було внесено на депозитний рахунок банку золото у зливках номіналом 100 г – 2 штуки, 5 г – 2 штуки, 2,5 г – 1 штука, 1 г – 3 штуки, усього 215,5 г, строком на 365 календарних днів, під 0,75 відсотків річних, зі строком отримання вкладу 03 лютого 2016 року.
03 лютого 2016 року позивач звернувся до банку із заявою про повернення вкладу, однак йому було повернено тільки два зливка по 5 гр., а решту працівники банку обіцяли замовити в м. Києві, однак, у визначений час, позивача було повідомлено в усній формі, що головний Київський офіс банку не буде постачати зливки металів будь-яких номіналів та запропонував філії розрахуватися з клієнтом методом купівлі-продажу зливків між самими клієнтами.
11 лютого 2016 року позивач письмово звернувся з заявою до філії банку з вимогою негайного повернення решти вкладу, відповідно до Договору, та 31 березня 2016 року звернувся до голови правління «Укрексімбанку».
04 травня 2016 року позивачу було повідомлено, що він може отримати зливки, але меншим номіналом і частинами.
Позивач вказує, що повернення останньої частини вкладу відбулося 11 жовтня 2017 року, кількість виплат складала 8 разів, тоді як відповідно до вимог п.п. 3.9, 3.11 Договору, повернення вкладу частинами не передбачено, борг повертався протягом 21 місяця з дати закінчення дії Договору.
14 липня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до ПАТ «Експортно-імпортний банк України» про захист прав споживачів та стягнення банківського вкладу.
Рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 лютого 2017 року позов ОСОБА_1 до ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» про захист прав споживача та стягнення банківського вкладу задоволено частково.
Зобов`язано Публічне Акціонерне Товариство «Державний експортно-імпортний банк України» повернути ОСОБА_1 залишки банківського вкладу в банківських металах номіналом 20 грамів у кількості 1 шт.
Стягнуто з Публічного Акціонерного Товариства «Державний експортно-імпортний банк України» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1090 грн.
В іншій частині позову - відмовлено.
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2017 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1  відхилено.
Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровсбокї області від 16 лютого 2017 року залишено без змін.
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 01.09.2020 року задоволено частково касаційну скаргу  ОСОБА_1 .
 Скасовано рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2017 року в частині позовних вимог про визнання недійсним пункту 7.3 договору строкового банківського вкладу в банківських металах зі сплатою процентів після закінчення строку вкладу № 46993-3685, укладеного 03 лютого 2015 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України», у наведеній частині позовні вимоги частково задоволено.
 Визнано недійсним пункт 7.3 договору строкового банківського вкладу в банківських металах зі сплатою процентів після закінчення строку вкладу № 46993-3685, укладеного 03 лютого 2015 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України», в частині звільнення Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» від відшкодування збитків та майнової шкоди, завданих ОСОБА_1 невиконанням або несвоєчасним виконанням Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» зобов`язань за цим договором.
 Змінено мотивувальну частину рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 лютого 2017 року та ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2017 року, виключено посилання на можливість відшкодування моральної шкоди у спорах про захист прав споживачів лише у тих випадках, якщо шкода завдана майну споживача або завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю.
В іншій частині рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2017 року залишено без змін.
Звернувшись з позовом улютому 2021 року ОСОБА_1 вказує, що протиправними діями відповідача йому було завдано моральної шкоди, яка виразилася в приниженні його честі, гідності, був порушений його емоційний та психологічний стан здоров`я, протягом 2016-2021 років він витратив багато часу, грошей у зв`язку з судовими витратами на правову допомогу.
На ґрунті душевних страждань позивач неодноразово звертався до лікарів у зв`язку з захворюваннями, які, на його думку, були пов`язані з тривалою боротьбою у відстоюванні особистих прав і інтересів, яку він оцінює в 20 000, 00 грн. 
Крім того, просить суд зобов`язати відповідача, відповідно до вимог постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.09.2020 року, провадження № 14-714цс19, п. 59, надати розрахунки по відшкодуванню збитків і шкоди за п. 7.2 та 7.4 договору; визнати неналежним виконання відповідачем вимог постанов НБУ «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України»; № 863 за 2015 рік, № 149 за 2016 рік (№ 342 та 386 за 2016 рік), вказаних в пунктах 6, підпункту 10 (пункту 9) в частинах «обмеження видачі коштів в банківських металах з рахунків клієнтів» через каси: в межах певної обмеженої суми, на добу (кожного робочого дня); та стягнути витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000, 00 грн.
Рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 листопада 2021 року позовну заяву  ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» про стягнення моральної шкоди – задоволено частково.
Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 20 000, 00 грн., та витрати на правничу допомогу в розмір 3 000, 00 грн., а всього – 23 000, 00 грн
Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» в дохід держави судовий збір в розмірі 908 грн. 
В іншій частині позову – відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , ставить питання про скасування рішення суду в частині відмовлених у задоволенні позовних вимог та ухвалення нового рішення в цій частині про задоволення цих позовних вимог, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для вирішення справи та невідповідність висновків, викладеним у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. 
Вважає, що касаційною інстанцією був скасований п.7.3 Договору, щоб наступили наслідки, а саме була надалі реалізована відповідачем відповідальність, відповідно до вимог за пунктами 7.2. та 7.4 Договору.
Протягом лютого 2021 року були надіслані адвокатські запити відповідачу, в яких представник позивача просив розрахувати і провести відшкодування завданої ОСОБА_1 шкоди в розмірі 0,02 відсотки від суми невчасно виконаних зобов`язань за вимогами п.7.2 Договору 46993-3685 від 03 лютого 2015 року, укладеного між ОСОБА_1 та банком ПАТ «Укрексімбанк» та в розмірі 0,0001 відсотків від суми простроченого зобов`язання за вимогами п. 7.4 Договору 46993-3685 від 03 лютого 2015 року, укладеного між ОСОБА_1 та банком ПАТ «Укрексімбанк».
Запити залишились без відповіді.
Вважає, що суд першої інстанції повністю проігнорував мотивувальну та резолютивну частину постанови Касаційної інстанції, не зробив ніяких реальних висновків із вказівок Великої Палати Верховного Суду.
Не погоджується  ОСОБА_1 з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач не мав і не міг знати про запровадження у майбутньому будь-яких обмежувальних актів, які могли спричинити перешкоди для реалізації умов Договору.
Вважає, що відповідачем до суду першої інстанції не було надано жодного доказу на спростування позиції позивача. На думку позивача, якби відповідачем були надані аргументи на свій захист, то суд би їх застосував і послався на них у рішення, але за їх відсутністю, суд першої інстанції став на протиправний захист беззаконних дій відповідача, порушивши засади змагальності сторін й на підставі припущень та компромату проти самого ж відповідача, що, в підсумку, мало суттєве значення на винесення упередженого рішення щодо відмови у вимозі № 4.
       Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Рішення суду в частині задоволених позовних вимог позивача щодо стягнення моральної шкоди та витрат на професійну правничу допомогу в апеляційному порядку не оскаржено, у зв`язку з чим колегією суддів не перевіряється законність та обґрунтованість рішення суду в цій частині, адже, згідно ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України, і зважаючи на роз`яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 року, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заявлених позовних вимог у суді першої інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Петрова І.Ю., які, кожен окремо, наполягали на доводах апеляційної інстанції та просили її задовольнити, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 03 лютого 2015 року між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ОСОБА_1 було укладено договір № 46993-3685 строкового банківського вкладу в банківських металах, строком на 365 днів, зі сплатою процентів після закінчення строку вкладу. 
На депозитний рахунок до банку позивач вніс золото у зливках номіналом 100 грамів -2 шт., 5 грам – 2 шт., 2,5 грама – 1 шт., 1 грам – 3 шт. (усього – 215,5 грам) строком на 365 календарних днів під 0,75 процентів річних. Строк одержання вкладу 03.02.2016 року.
У зв`язку із закінченням строку вкладу, вклад був перерахований банком на поточний рахунок на підставі п.п. 2.3., 3.12. договору.
Видача вкладу з поточного рахунку відбувалась з урахуванням правил, встановлених постановами Правління Національного банку України : від 03.03.2016 року № 140 „Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України”, постанова діяла з 05.03.16 року по 08.06.16 року включно; від 07.06.2016 року № 342 „Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України”, постанова діяла з 09.06.16 року по 14.09.16 року включно; від 14.09.2016 року № 386 „Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України”, постанова діяла з 15.09.16 року по 15.12.16 року включно.
Згідно матеріалів справи, за період з 03.02.2016 року по 05.12.2016 року, враховуючи вимоги НБУ, ОСОБА_1 , окрім процентів, отримав 195,5 грам золота.
Рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 лютого 2017 року позов ОСОБА_1 до ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» про захист прав споживача та стягнення банківського вкладу задоволено частково.
Зобов`язано Публічне Акціонерне Товариство «Державний експортно-імпортний банк України» повернути ОСОБА_1 залишки банківського вкладу в банківських металах номіналом 20 грамів у кількості 1 шт.
Стягнуто з Публічного Акціонерного Товариства «Державний експортно-імпортний банк України» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1090 грн.
В іншій частині позову - відмовлено.
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2017 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1  відхилено.
Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровсбокї області від 16 лютого 2017 року залишено без змін.
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 01.09.2020 року задоволено частково касаційну скаргу  ОСОБА_1 .
 Скасовано рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2017 року в частині позовних вимог про визнання недійсним пункту 7.3 договору строкового банківського вкладу в банківських металах зі сплатою процентів після закінчення строку вкладу № 46993-3685, укладеного 03 лютого 2015 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України», у наведеній частині позовні вимоги частково задоволено.
 Визнано недійсним пункт 7.3 договору строкового банківського вкладу в банківських металах зі сплатою процентів після закінчення строку вкладу № 46993-3685, укладеного 03 лютого 2015 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України», в частині звільнення Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» від відшкодування збитків та майнової шкоди, завданих ОСОБА_1 невиконанням або несвоєчасним виконанням Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» зобов`язань за цим договором.
 Змінено мотивувальну частину рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 лютого 2017 року та ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2017 року, виключено посилання на можливість відшкодування моральної шкоди у спорах про захист прав споживачів лише у тих випадках, якщо шкода завдана майну споживача або завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю.
В іншій частині рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2017 року залишено без змін.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання відповідача надати розрахунки та визнати неналежним виконанням його дій щодо вимог постанов НБУ, суд першої інстанції виходив з того, що, під час розгляду справи за позовом ОСОБА_1 про захист прав споживача та стягнення банківського вкладу судами встановлено, що на час укладення договору банківського вкладу діяла постанова НБУ від 01.12.2014 № 758 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України», яка зобов`язувала банки обмежити видачу (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті або банківських металів з поточних та депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати в межах до 15000 грн. на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом НБУ. Разом з тим у вказаній постанові був зазначений строк дії до 03 березня 2015 року. Тобто, на дату повернення вкладу 03 лютого 2016 року ця обмежувальна постанова не діяла, а відповідач не знав і не міг знати про запровадження у майбутньому будь-яких обмежувальних актів, які могли спричинити перешкоди для реалізації умов Договору.
Крім того, зазначав, що у пунктах 7.2 та 7.4 Договору встановлена договірна відповідальність за невиконання або несвоєчасне виконання зобов`язань за Договором, що не суперечить статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» і ст.611 ЦК України. Зміст зазначених пунктів, не свідчить про обмеження відповідальності ПАТ «Укрексімбанк» та не є очевидно несправедливим, а тому суд першої інстанції вважав, що відсутні підстави надання відповідачем розрахунків по відшкодування позивачу «збитків» і «шкоди» за п.п. 7.2, 7.4 Договору.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Між сторонами виник спір з приводу належного виконання укладеного договору банківського вкладу.
Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.
Преамбула Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначає метою цього Закону створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України.
Як вбачається з матеріалів справи за період з 03 лютого 2016 року по 05 грудня 2016 року, з урахуванням вимог НБУ, ОСОБА_1 , окрім процентів, відповідач повернув 195,5 г золота. 
Видача вкладу позивачу з поточного рахунка відбувалась з урахуванням правил, встановлених постановами Правління НБУ: від 03 березня 2016 року № 140 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України», що діяла з 05 березня по 08 червня 2016 року; від 07 червня 2016 року № 342 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України», що діяла з 09 червня по 14 вересня 2016 року; від 14 вересня 2016 року № 386 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України», що діяла з 15 вересня по 15 грудня 2016 року.
Повертаючи частинами грошові кошти за Договором Банк посилався на постанови Правління НБУ «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України», у яких передбачено, що уповноважені банки зобов`язані обмежити видачу (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті з поточних та депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати в межах певної суми на добу.
       Метою цих постанов Правління НБУ було недопущення використання фінансової системи України для відмивання грошей і фінансування тероризму та врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України.
Договір між сторонами було укладено 03 лютого 2015 року строком на 365 днів. На час укладання договору діяла постанова НБУ від 01 грудня 2014 року № 758 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України». Ця постанова зобов`язувала банки обмежити видачу (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті або банківських металів з поточних та депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати в межах до 15 тис. грн. на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом НБУ. Разом з тим, у вказаній постанові був зазначений строк дії до 03 березня 2015 року. Тобто, на дату повернення вкладу 03 лютого 2016 року ця обмежувальна постанова не діяла, а відповідач не знав і не міг знати про запровадження у майбутньому будь-яких обмежувальних актів, які могли спричинити перешкоди для реалізації умов Договору.
Не згода ОСОБА_1 з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач не мав і не міг знати про запровадження у майбутньому будь-яких обмежувальних актів, які могли спричинити перешкоди для реалізації умов Договору, спростовується вищевикладеним та зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції повністю проігнорував мотивувальну та резолютивну частину постанови Касаційної інстанції, не зробив ніяких реальних висновків із вказівок Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів не бере до уваги, оскільки зазначені посилання позивача є необґрунтованими, висновки суду першої інстанції ґрунтуються на матеріалах справи та чинному законодавстві. Зазначені обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом, дотримані норми матеріального і процесуального права.
Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що касаційною інстанцією був скасований п.7.3 Договору, щоб наступили наслідки, а саме була надалі реалізована відповідачем відповідальність, відповідно до вимог за пунктами 7.2. та 7.4 Договору, колегія суддів не бере до уваги з огляду на наступне.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.09.2020 року у у справі № 216/3521/16-ц зазначене, що у пунктах 7.2 та 7.4 Договору встановлена договірна відповідальність за невиконання або несвоєчасне виконання зобов`язань за договором, що не суперечить статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» і 611 ЦК України.
За невиконання або несвоєчасне виконання зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність шляхом сплати пені у розмірі 0,02 процентів річних від суми невиконаних зобов`язань (пункт 7.2); 
Сторона, яка прострочить виконання грошового зобов`язання за цим договором, зобов`язана сплатити іншій стороні 0,0001 процентів річних від суми простроченого зобов`язання (пункт 7.4).
У пункті 64 вищевказаної Постанови,  Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, які, вирішуючи зазначений спір, правильно виходили із сутності поняття пені та положень постанов Правління НБУ «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України», якими встановлено обмеження щодо здійснення виплат банками на певний період, та дійшли правильного висновку щодо необґрунтованості посилань заявника на наявність вини відповідача у несвоєчасній видачі позивачу банківських металів і безпідставності заявлених позовних вимог про стягнення пені.
Зокрема, у пункті 75,   Велика Палата Верховного Суду вважає правильним посилання судів попередніх інстанції на правову позицію Верховного Суду України від 11 травня 2016 року у справі № 761/31065/14 (провадження № 6-37цс16) та погоджується з висновками судів в частині відмови ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про стягнення пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, ураховуючи сутність пені та беручи до уваги вимоги постанови Правління НБУ, якою встановлено обмеження щодо здійснення виплат банками на певний період. Відтак не можна кваліфікувати дії банку як неналежне виконання покладених на нього зобов`язань. На час дії постанови Правління НБУ не підлягає нарахуванню пеня у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення, яка передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону України "Про захист прав споживачів", у зв`язку з встановленням обмеження щодо видачі банками коштів.
Пунктом 78 зазначено посилання на Постанову Верховного Суду України від 30 квітня 2014 року у справі № 2218/8430/2012 (провадження № 6-38цс14), в якій висловлений правовий висновок, що до правовідносин банківського вкладу в банківському металі золоті, положення статті 625 ЦК України не застосовуються.
Отже, у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.09.2020 року у справі № 216/3521/16-ц зроблено висновок про те, що матеріалами справи підтверджено відсутність винних дій банку при виконанні зобов`язань за договором. 
Колегія суддів зазначає, що посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що касаційною інстанцією був скасований п.7.3 Договору, щоб наступили наслідки, а саме була надалі реалізована відповідачем відповідальність, відповідно до вимог за пунктами 7.2. та 7.4 Договору, є довільним тлумаченням висновків касаційної інстанції, оскільки вони фактично зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Доводи, викладені в апеляційній скарзі позивача, зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України,   оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374,  375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1  – залишити без задоволення.
Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 листопада 2021 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 02 травня 2022 року.

Головуючий:                                        

Судді: