ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/148/22	Головуючий по 1 інстанції	
Справа № 706/842/20 Категорія: 304090000 	Орендарчука М.П. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Нерушак Л. В. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       20 квітня 2022 року Черкаський апеляційний суд  в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

       Головуючого                Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )         
Суддів                        Василенко Л.І., Карпенко О.В.
За участю секретаря        Захарченко А.Д.

учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ;
відповідач - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ;
особи, які подають апеляційну скаргу - відповідач ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Черкаси в режимі відео конференції апеляційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 21 липня 2021 року, постановлене під головуванням судді Орендарчука М.П. у залі № 1 Христинівського районного суду Черкаської області 21.07.2021 року, о 09 год. 35 хв., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за угодою позики, -
в с т а н о в и в :

07.08.2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просив стягнути з відповідачів на його користь в погашення боргу за угодою позики в сумі 1553475,0 гривень, а з відповідача ОСОБА_2 , окрім того, 776737,0 гривень боргу за угодою позики.
Позов обґрунтовано тим, що 10.09.2016 року позивач ОСОБА_1 , відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , як особам, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, позичив грошові кошти в сумі 3000 доларів США.
На підтвердження того, що відповідачі отримали кошти, ними була складена розписка, відповідно до якої останні зобов?язались виплатити суму боргу до 01.04.2019 року. 
В порушення своїх зобов?язань, відповідачі не повернули позичені кошти, що дає позивачу право на повернення позиченої суми та передбаченої умовами розписки пені в розмірі 5% за добу від простроченої до повернення суми, розмір якої в межах річного строку спеціальної позовної давності складає 57 750,0 доларів США. 
22.10.2018 року ОСОБА_1 позичив відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 1500 доларів США.
На підтвердження того, що ОСОБА_2 отримав кошти, ним була складена розписка, згідно до якої останній зобов`язувався виплатити борг до 01.04.2019 року. 
В порушення взятих на себе зобов`язань ОСОБА_2 не повернув позичені кошти позивачу, що дає позивачу ОСОБА_1 право на повернення позиченої суми та передбаченої умовами розписки пені в розмірі 5% за добу від простроченої до повернення суми, розмір якої в межах річного строку спеціальної позовної давності складає 27 375,0 доларів США.
Позивач вважає, що заборговані суми мають бути стягнуті на користь ОСОБА_5 у національній валюті за курсом Національного банку України станом на 10.07.2020 один долар США = 26,90 гривень.
Позивач ОСОБА_1 просив стягнути на свою користь з відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 солідарно витрати по сплаті судового збору 10510 гривень та правової допомоги - 1000 гривень.
Рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 21 липня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 22.10.2018 у розмірі 1500 доларів США та три відсотки річних у розмірі 98 доларів США, а всього 1598 доларів США.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 10.09.2016 у розмірі 3000 доларів США та три відсотки річних у розмірі 196 доларів США, а всього 3196 доларів США.
У задоволення позову про стягнення боргу за договором позики з ОСОБА_3 - відмовлено.
Судовий збір у розмірі 1310,67 грн. компенсовано  ОСОБА_1 за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
У стягненні на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу - відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 оскаржив рішення суду в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник зазначає, що з оскаржуваним рішенням не погоджується, оскільки рішення не відповідає нормам матеріального права.
ОСОБА_2 зазначає, що не мав реальної можливості повернути заборговані суми з тих причин, що позивач відмовлявся повернути йому оригінали розписок.
Скаржник зазначає, що отримав під час служби у Збройних Силах України важку хворобу, яка стала причиною встановлення другої групи інвалідності та унеможливила повернення до роботи.
ОСОБА_2 вказує, що суду слід було врахувати той факт, що з 27.07.2016 року по червень 2017 року відповідач перебував на військовій службі, а військовослужбовцям, які захищали суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України і брали безпосередньо участь в антитерористичній операції пеня та інші штрафні санкції з початку і до закінчення особливого періоду не нараховуються
Наявність у позичальника оригіналу розписки про передачу грошових коштів підтверджує існування боргу, а тому відмова ОСОБА_1 повернути відповідачу ОСОБА_2 розписку не дала можливості повернути йому борг.
Скаржник вказує, що після ухвалення рішення суду першої інстанції, оригінал розписки продовжує зберігатися у позивача.
Вважає, що суд першої інстанції ухвалюючи оскаржуване рішення, повинен був вилучити оригінал розписки, а у разі не надання оригіналу розписки відмовити позивачеві у задоволенні позову, оскільки наявність оригіналу розписки у ОСОБА_1 може дати йому можливість знову звертатися до відповідача з позовом про стягнення боргу.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 21.07.2021 року у справі № 706/842/20 та ухвалити нове рішення, яким відмовити заявнику у задоволенні позовних вимог повністю.
Колегія суддів апеляційного суду акцентує увагу, що рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 21 липня 2021 року оскаржується лише в частині задоволених позовних вимог до ОСОБА_2 , в іншій частині рішення суду першої інстанції ним не оскаржується, тому не переглядається апеляційним судом.
Враховуючи вище викладене, рішення суду першої інстанції переглядається Черкаським апеляційним судом в межах доводів та вимог апеляційної скарги, лише в частині задоволених позовних вимог.
28 вересня 2021 року на адресу Черкаського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу.
ОСОБА_1 у відзиві зазначає, що ухвалою суду за участю головуючої Нерушак Л.В. без обговорення прохання про поновлення процесуального строку та без поновлення такого строку на апеляційне оскарження судового рішення відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 .
На думку позивача, апеляційна скарга є безпідставною, оскільки в апеляційній скарзі не визначено, в чому порушення суду при ухваленні рішення.
ОСОБА_1 , спростовуючи доводи апеляційної скарги, зазначає, що ніякого повернення боргу відповідач не пропонував та не намагався його повернути.
Посилання скаржника на те, що відповідач є учасником АТО, а тому він має бути звільненим від сплати пені є хибним, оскільки учасником АТО ОСОБА_2 був згідно наявних у справі документів з 18.10.2016 року до 25.01.2017 року, з 24.04.2017 року до 27.07.2017 року. Оскільки обидва боргові зобов`язання виходять за межі вище зазначеного строку, по кожному з них має бути застосована спеціальна позовна давність на стягнення пені в один рік.
У відзиві ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 21.07.2021 року відхилити, а рішення суду змінити за апеляційною скаргою позивача.
14 січня 2022 року на адресу Черкаського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшла повторно апеляційна скарга на рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 21.08.2021 року. 
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 18 січня 2022 року відкрито апеляційне провадження.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначається, що судом першої інстанції не враховано, що право власності позивача на 3000 тис. дол. США порушується п`ять років, а на 1500 дол. США - три роки.
Скаржник ОСОБА_6 вказує, що порушення його прав здійснено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які в правовідносинах з позивачем порушили вимоги ст. 13 ЦК України.
В апеляційній скарзі звертається увага скаржником, що боргова розписка виконана ОСОБА_2 від імені двох осіб з наданням паспортних даних ОСОБА_3 в її присутності та при запевненнях, що борг створюється в інтересах сім`ї, для бізнесу. В борговій розписці зазначений термін «позичили», а не «позичив».
За наявними матеріалами справи не оспорений предмет доказування: борг за угодою позики 300 дол. США з юридичними наслідками невиконання зобов`язання боржників ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Стосовно встановлення юридичного факту за ст. 74 СК України, то скаржник зазначає, що потреба в цьому могла мати місце при запереченні цих обставин та факту відповідачами.
Заперечень з приводу даного факту немає, а тому відповідальність за угодою позички від 10.09.2016 року солідарна у обох відповідачів.
Таким чином, скаржник вважає, що суд першої інстанції з власної ініціативи та за відсутності правових підстав виключив ОСОБА_3 з числа боржників за угодою позики.
На думку скаржника, це суперечить змісту угоди. Більш того, перекладення обов`язку погашення боргу лише на одного ОСОБА_2 додатково звужує права позивача, оскільки погашення боргу буде тривати десятиліттями за відсутністю у нього нерухомого майна. 
Натомість, у ОСОБА_3 на праві приватної власності мається і житловий будинок, і земельний пай, які заставлялися в забезпечення на виконання договору позики.
Апеляційна скарга мотивована тим, що з тексту обох боргових розписок з очевидністю слідує відповідальність за неповернення у визначений строк сум боргу: 5 % від неповернутої суми за кожен день прострочення виконання зобов`язання.
Отже, відмова в стягненні пені, на думку скаржника, є незаконна та свавільна, а заперечення щодо стягнення пені представника ОСОБА_2 - ОСОБА_7 , що ОСОБА_8 був учасником АТО, тому в період служби від звільнення від сплати пені є безпідставним.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що він просив суд стягнути борг у грошовій одиниці України - гривні, проте у рішенні суду стягнення проведено в доларах США, що не відповідає вимогам законодавства. Отже, резолютивна частина рішення суду не відповідає вимогам норм процесуального права та підлягає зміні.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 21.07.2021 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову, а саме: стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно на користь позивача за угодою позики від 10.09.2016 року - 80700 грн./3000 дол. США*26,9 (тіло кредиту та пеню; 472 775 грн./3000*5:100*365=54750 дол. США. (54750*26,9).
За угодою позики від 22.10.2018 року стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача 40350 грн./1500*26,9/ - тіло кредиту та пеню 736 387 грн./1500*5:100*365=27375 дол. США /27375 дол. США*26,9/.
Стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати, а саме: судовий збір за подання позовної заяви - 10501 грн., за подання апеляційної скарги - 15765 грн., за надання правничої допомоги в оформленні позовної заяви - 1000 грн., за оформлення апеляційної скарги на рішення суду, заяв про поновлення процесуальних строків - 4000 грн., виготовлення копій документів - 588 грн.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача та представника позивача в режимі відео конференції, які з`явилися в Христинівський районний суд Черкаської області для участі у розгляді справи, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення чи змінити його.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду, викладеним у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права. 
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції не відповідає вищевказаним вимогам закону.
Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог про відшкодування, суд першої інстанції виходив з часткової обґрунтованості та доведеності позовних вимог, зазначивши, що факт укладення договору позики та отримання відповідачем ОСОБА_2 , як особою, яка склала і надала позивачу розписки, спірної суми коштів не заперечується і не спростовується.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині пені, суд першої інстанції виходив, з того, що оскільки зі змісту наданих розписок встановити дійсні обставини щодо розміру пені неможливо з причин їх неоднозначного викладення.
Суд першої інстанції вказав, що заявлені позивачем розміри пені не відповідають вимогам розумності та справедливості, оскільки в двадцять раз перевищують розмір заборгованих сум.
Колегія суддів апеляційного суду не в повній мірі погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вважає, що висновки суду першої інстанції не повністю відповідають обставинам справи та вимогам закону, так як судом допущено неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, відповідно розписки від 10.09.2016 року зазначено, що ОСОБА_2 , житель АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 , 00470125 від 19.04.2014 року, ідентифікаційний код НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_2 , дата нерозбірлива, ідентифікаційний код НОМЕР_3 , позичили у ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 , гроші в сумі 3000 (три тисячі) доларів США і зобов`язались їх повернути до 1 квітня 2019 року.
Зміст розписки без зазначення конкретної особи містить відомості про те, що гроші від ОСОБА_1 отримав, а також умову про те, що у випадку не повернення в строк буде нараховуватись пеня з 2 квітня 2019 року від позиченої суми за дану кожну прострочену добу 5% (а.с.6).
Після підписів у розписці наявний запис від 07.01.2020 року про визнання боргових зобов`язань та закриття питань по боргах через 2-3 місяці.
Отже, виходячи зі змісту боргової розписки, оригінал якої знаходиться у позивача на момент подачі позову, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 взяли в борг у ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 3000 дол. США.
Колегія суддів вважає за важливе вказати, що під час розгляду справи у суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції при перегляді рішення суду першої інстанції, відповідачами ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 боргові зобов`язання перед позивачем ОСОБА_1 у сумі 3000 дол. США за розпискою від 10.09.2016 року не заперечувалися.
Вище вказаний факт підтверджується і самою апеляційною скаргою ОСОБА_2 в якій зазначається, що перед ОСОБА_1 дійсно існує заборгованість.
Колегією суддів апеляційного суду достовірно встановлено той факт, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мають боргові зобов`язання перед ОСОБА_1 у розмірі 3000 дол. США. На момент подачі позову до суду ОСОБА_1 , відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 боргові зобов`язання не виконані та не спростовані відповідачами.
Згідно з копії розписки від 22.10.2018 року, складеної від імені ОСОБА_2 , останній позичив у ОСОБА_1 1500 доларів США, які зобов`язався повернути до 1 квітня 2019 року. Зміст розписки містить відомості про отримання від ОСОБА_1 грошових коштів, а також про нарахування 5% пені на кожну прострочену добу у випадку неповернення грошових коштів у строк.
Вищезазначену заборгованість відповідачем також не було спростовано та визнано в апеляційній скарзі відповідачем.
ОСОБА_1 , звертаючись в суд з даним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в обґрунтування позовних вимог зазначив, що на день складання позову, заборгованість відповідачами не була повернута.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобо?язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов?язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов?язки за договором позики, у тому числі, повернення предмета позики або такої ж кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, досліджуючи боргові розписки, чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладених договорів незалежно від найменування документа, і з огляду на установлені результати робити відповідні правові висновки.
Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові
від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, провадження № 14-465цс18.
У частині першій статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов?язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Верховний Суд України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 виклав правовий висновок, відповідно до якого за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Підстав відступити від цього правового висновку Верховним Судом не встановлено.
Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається право підтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин.
У разі, якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України.
Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики.
Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов?язання за реальним договором позики. 
Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг.
Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постанові від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц, провадження № 61-8792св18. 
Колегія суддів апеляційного суду вважає за важливе вказати, що предметом позову у цій справі є вимога про стягнення боргу за договором позики, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 за розпискою від 10.09.2016 року, та вимога про стягнення боргу за договором позики укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за розпискою від 22.10.2018 року.
Колегія суддів вважає за важливе звернути увагу, що факт укладення договору позики та отримання відповідачем ОСОБА_2 , як особою, яка склала і надала позивачу розписки, спірної суми коштів не заперечується і не спростовується, що і було зазначено судом першої інстанції та підтверджується також доводами апеляційної скарги самого відповідача ОСОБА_2 .
Згідно з ч. 4, пп. 3-5 ч.5 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. 
Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою ст. 129 Конституції України.
У відповідності до ч. 3 ст. 102 ЦПК України висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.
Згідно ч.1 та 3 ст. 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких установити відповідні обставини неможливо; сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.
Так, об?єктом почеркознавчої експертизи є почерковий матеріал, в якому відображені ознаки почерку певної особи у тому обсязі, в якому їх можна виявити для вирішення поставлених завдань.
З метою з`ясування обставин належності підпису, клопотань відповідачів стосовно призначення почеркознавчої експертизи, як на підставу невідповідності підписів у розписках від 10.06.2016 року, та від 22.10.2018 року у даній  цивільній справі, заявлено не було, як і самих заперечень, що у зазначених розписках підписи не відповідають підписам відповідачів.
Як вбачається з наявних матеріалів справи ОСОБА_1 видав ОСОБА_2 , ОСОБА_3 розписку позичальника, що посвідчує передання їм позикодавцем певної суми грошових коштів у розмірі 3000 дол. США за розпискою від 10.09.2016 року та за розпискою від 22.10.2018 року, ОСОБА_1 видав ОСОБА_2 розписку позичальника, що посвідчує ним передання йому позикодавцем грошових коштів у розмірі 1500 дол. США, тобто містить боргове зобов`язання. 
Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.
Сукупність наявних по справі доказів об`єктивно свідчить про існування між сторонами саме правовідносин, які витікають із договору позики.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду у справі № 524/4946/16-ц від 08.07.2019 частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов?язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. 
Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов?язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов?язанням її повернення та дати отримання коштів.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, доказів сплати боргу відповідачами не надано до суду.
Частина 2  ст. 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом третім вказаної частини  є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Водночас, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Крім того ч. 2 ст. 13 ЦПК України, яка регламентує диспозитивність цивільного судочинства, визначено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності до ч. 7 ст. 81 ЦПК України  суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумнів у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що скаржником ОСОБА_2 не спростовано жодним належним, достовірним доказом фіктивності даних розписок та не надано належних доказів стосовно відсутності заборгованості перед позивачем ОСОБА_1 у зв`язку з чим доводи скаржника ОСОБА_2 не підлягають до задоволення.
При цьому, стягуючи безпосередньо лише з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3000 тис. дол. США за розпискою від 10.09.2016 року, суд першої інстанції прийшов до невірного висновку, оскільки за вказаною розпискою є два боржника, а саме: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджується особистими підписами та не заперечувалося самою ОСОБА_3 .
Враховуючи наявний факт існування розписки, у якій позичальники зазначили, що отримали кошти у розмірі 3000 тис. дол. США, наявність двох підписів позичальників та реальний характер договору позики, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в рахунок погашення боргу за угодою позики від 10.09.2016 року 3000 тис. дол. США., оскільки є спільна відповідальність за борговою розпискою від 10.09.2016 року.
Приймаючи до уваги факт наявності розписки від 22.10.2018 року, згідно якої ОСОБА_2 взяв в борг кошти в ОСОБА_1 у розмірі 1500 тис. дол. США, характер договору позики, недоведеність відповідачем відсутності заборгованості перед позивачем, то колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок погашення боргу за угодою позики від 22.10.2018 року 1500 тис. дол. США.
Твердження скаржника ОСОБА_2 , що він не мав реальної можливості повернути заборговані суми та перебування ним з 27.07.2016 року по червень 2017 року на військовій службі не звільняє боржника від відповідальності перед позичкодавцем, а тому не підлягають до задоволення колегією суддів апеляційного суду.
Стосовно позовних вимог в частині стягнення з відповідачів пені в певному грошовому розмірі, то колегія суддів апеляційного суду вважає за важливе зазначити наступне.
Так, щодо визначення правової природи розписок в частині того, що у випадку не повернення грошових коштів боржниками за розпискою від 10.09.2016 року, 22.10.2018 року до 01.04.2019 року, то боржники ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зобов`язуються сплатити 5% за добу від простроченої до повернення суми, колегія суддів апеляційного суду вважає, що у даному випадку йде мова про пеню, з огляду на те, що вказана штрафна санкція передбачена саме за невчасне повернення суми боргу, тобто за прострочення виконання зобов`язання, а не за користування коштами, на що вказує позивач.
Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов?язання за кожен день прострочення виконання.      
За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов?язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов?язання (неналежне виконання).
Частиною першою статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов?язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов?язання, на вимогу кредитора зобов?язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Право кредитора нараховувати, передбачені договором проценти за кредитом та неустойку припиняється у разі закінчення строку кредитування або пред?явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, постанова Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 359/2703/15-ц).
        Отже, у позивача відсутні правові підстави нараховувати передбачену розпискою пеню за несвоєчасність виконання зобов?язань за договором позики, оскільки строк дії договору позики закінчився відповідно 01 квітня 2019 року, як за розпискою від 10.09.2016 року, так і за розпискою від 22.10.2018 року і позикодавець має право на отримання гарантій належного виконання зобов?язання, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення пені. Однак таких вимог позивачем ОСОБА_1 заявлено не було.
За таких обставин, вимоги позивача ОСОБА_1 про стягнення пені за прострочення виконання зобов`язання задоволенню не підлягають.
Твердження ОСОБА_1 в апеляційній скарзі стосовно незаконності рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягнення пені, є такими, що не спростовується матеріалами справи та не ґрунтується на нормах закону.
Враховуючи вищевикладені обставини справи, наявні в матеріалах справи докази, як в підтвердження позовних вимог так і в їх заперечення, колегія судів апеляційного суду вважає , що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог з мотивів наведених у даній постанові.
У зв`язку з вище викладеним, колегія суддів апеляційного суду вважає, що доводи апеляційних скарг є частково обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню, оскільки спростовують висновки суду першої інстанції, який допустився помилки та дійшов невірного висновку про задоволення вимог в частині стягнення боргу за розпискою від 10.09.2016 року лише з ОСОБА_2 та в частині стягнення 3 % річних, оскільки позивач з вимогами відповідно до частини другої статті 625 ЦК України не звертався.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов?язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Щодо стягнення витрат на правничу допомогу понесених позивачем, то колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.
Частиною 1 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Частиною 2 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Із аналізу ст. 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката має стягуватись на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості.
Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Відповідно роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 № 10 визначено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені.
Разом з цим, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Представником позивача документально доведено, що ОСОБА_1 дійсно були понесені витрати на правничу допомогу у справі, яка полягає у написанні позовної заяви (1000 тис. грн., а.с.8-9), апеляційної скарги (2500 грн., а. с. 140-143), ксерокопій документів на суму 588 грн. (а.с.40) та складанні відзиву на апеляційну скаргу, оформлення повторно апеляційної скарги та заяви про поновлення процесуального строку на подання повторно апеляційної скарги (1500 грн., том. 2, а. с. 37). 
Суд, вирішуючи питання про розмір витрат на правову допомогу, виходить з того, що позивач має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandispiшeння ЄСПЛ у справі «East/WestAlliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява N 19336/04, § 268)).
Враховуючи складність справи, часткове задоволення позовних вимог та часткове задоволення апеляційних скарг, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрат за правову допомогу частково пропорційно задоволених вимог в розмірі 2000 грн., по 1000 грн. з кожного.
Зазначена сума витрат, вважає колегія суддів апеляційного суду є співмірною з наданим адвокатом обсягом послуг у суді, відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру. 
Крім того, порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується ст. 141 ЦПК України, зокрема, згідно до ч. 12 приведеної статті, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що позовні вимоги позивача підлягають до часткового задоволення, а відповідач ОСОБА_2 звільнений від сплати судового збору, то з відповідача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання позову пропорційно задоволених вимог у розмірі 272 грн. 98 коп., та 411 грн. 93 коп. за подання апеляційної скарги, всього 684 грн.
У зв`язку з тим, що відповідач ОСОБА_2 звільнений від сплати судового збору, так як є інвалідом другої групи, слід компенсувати ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 1370 грн. за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Керуючись ст. ст. 141, 137, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, - 
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 21 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за угодою позики - скасувати, прийняти нову постанову.
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в рахунок погашення боргу за угодою позики від 10.09.2016 року 3000 тис. (три тисячі) доларів США.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок погашення боргу за угодою позики від 22.10.2018 року 1500 тис. (одна тисяча п`ятсот) доларів США.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позову пропорційно задоволених вимог у розмірі 272 грн. 98 коп., та 411 грн. 93 коп. за подання апеляційної скарги, всього 684 гривні.
Компенсувати ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 1370 грн. за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, оскільки відповідач ОСОБА_2 є інвалідом 2 групи та звільнений від сплати судового збору. 
Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати за правову допомогу частково пропорційно задоволених вимог в розмірі 2000 гривень по 1000 гривень з кожного. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного суду протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту постанови, в порядку та за умов, визначених цивільно - процесуальним законодавством. 
Повний текст постанови складений 24.06. 2022 року.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді Л.І. Василенко

               О.В. Карпенко