ПОСТАНОВА 
Іменем України

17 травня 2022 року                                                         м. Кропивницький

справа № 404/4518/20
провадження № 22-ц/4809/165/22 

       Кропивницький апеляційний суд у складі: 

               головуючого судді - Письменного О.А., 
               суддів - Дуковського О.Л., Дьомич Л.М., 
               при секретарі –  Федоренко Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда у складі судді Варакіної Н.Б. від 20 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ,- 

встановив:

У липні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що 22 липня 2006 року між нею та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб, який в подальшому було розірвано на підставі рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 16 жовтня 2019 року. Зазначила, що за час шлюбу ними було придбано за спільні кошти майно, а саме: житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, за адресою: АДРЕСА_1 ; та земельна ділянка, кадастровий номер: 3510100000:46:382:0033, площею (га): 0,0388, цільове призначення якої – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою: АДРЕСА_1 . Вважає, що вказане майно належить їм в рівних частках на праві спільної сумісної власності подружжя, хоча й оформлене на відповідача.
Посилаючись на те, що відповідач добровільно вирішити дане питання не бажає, позивач просила суд визнати спірне майно об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнати за нею права власності на Ѕ частку житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 та визнати за нею право власності на Ѕ частку земельної ділянки за кадастровим номером 3510100000:46:382:0033, площею 0,0388 га, яка розташована по АДРЕСА_1 .
Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 20 вересня 2021 року позов задоволено.
В апеляційній скарзі скаржник, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Зокрема вказує, що спірне майно придбане ним за особисті кошти, які він отримав за договором позики від 03 березня 2019 року. 
Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга  задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Згідно з положеннями частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи положення статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.
Судом встановлено, що 22 липня 2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб (а.с. 97).
Під час шлюбу народилась дочка – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 14).
Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 16 жовтня 2019 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.114).
За договором купівлі-продажу від 22.03.2019, ОСОБА_1 придбав житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Нікітенко О.В., зареєстровано в реєстрі за № 446 (а.с. 70-71).
Відповідно до договору купівлі-продажу від 22.03.2019 року ОСОБА_1 придбав земельну ділянку кадастровий номер: 3510100000:46:382:0033, площею (га): 0,0388, цільове призначення якої – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Нікітенко О.В., зареєстровано в реєстрі за № 447 (а.с. 46-47).
Відповідно до висновку про вартість майна ТОВ «Азімут-Харків», ринкова вартість житлового будинку, загальною площею 67,9 кв. м., житловою площею 41,0 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 становить 651 480 грн (а.с. 15).
Згідно висновку про вартість майна ТОВ «Азімут-Харків», ринкова вартість земельної ділянки (кадастровий номер 3510100000:46:382:0033), площею 0,0388 га адресою: АДРЕСА_1 становить 53 400 грн (а.с. 20).
При дослідженні обставин справи колегія суддів звертає увагу, що за умовами п.1.6. (а.с. 70) договору купівлі-продажу спірного майна ОСОБА_2 як дружина покупця дала згоду своєму чоловікові ОСОБА_1 , яка викладена у відповідній заяві, на укладання договору купівлі продажу, вказаного в договорі житлового будинку та підтвердила той факт, що гроші, які витрачаються на придбання об`єкту нерухомості, є спільною сумісною власністю, а придбаний житловий будинок також буде об`єктом права спільної сумісної власності, як такий, що набувається ними за час шлюбу.
Даний факт не спростований позивачем і суперечить його твердженню про те, що спірне майно придбано ним за власні кошти у період, коли його з ОСОБА_2 спільне сімейне життя припинилось.
Отже, суд першої інстанції правильно встановив, що спірне майно придбано у шлюбі та за спільні кошти, а тому вказане нерухоме майно є спільним сумісним майном подружжя.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідач не надав суду будь-яких доказів на спростування презумпції майна набутого у шлюбі.
Твердження скаржника про те, що основним джерелом набуття спірного майна є кошти отримані ним за договорами позики, які він продовжує погашати самостійно, теж оцінюються колегією критично, оскільки він не заявляв вимоги про стягнення з позивача частини коштів, внесених у рахунок виконання будь-якого спільного зобов`язання з погашення заборгованості за позикою, яка була отримана для придбання спільного майна або коштів у рахунок вартості частки у спільному майні.
Водночас колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 після повного погашення заборгованості за договором позики не позбавлений права звернутися до ОСОБА_2 з вимогою про відшкодування частини грошових коштів, сплачених в рахунок погашення боргу з моменту фактичного припинення шлюбних відносин до моменту повного розрахунку за вказаним договором.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до  ч.1 ст. 375 ЦПК  України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, - 

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 20 вересня 2021 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 20.05.2022

Судді: 

О.А. Письменний О.Л. Дуковський Л.М.Дьомич