Головуючий у І інстанції Козленко Г.О.
Провадження №22-ц/824/4001/2022                                                                  Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.

 ПОСТАНОВА
 ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
      07 липня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
              головуючого судді:         Матвієнко Ю.О.,
              суддів:                             Гуля В.В., Мельника Я.С.,
              при секретарі:                    Ковтун М.В., 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 21 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину,
 
В С Т А Н О В И В :
 
У травні 2020 року ОСОБА_2 звернувсядоСолом`янського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, в якому просив суд: визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 12 жовтня 2005 року, видане на ім`я ОСОБА_2 , зареєстроване у реєстрі за № 2-2352, посвідчене державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Русіною Н.О. на 1/3 частку спадкового майна, яке складається з жилого будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 , що належав померлому ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 9 Київською державною нотаріальною конторою 15 червня 1990 року Р № 4-4465, зареєстрованого в КМ БТІ 13 серпня 1990 року за № 29614; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 12 жовтня 2005 року, видане на ім`я ОСОБА_1 , зареєстроване у реєстрі за № 2-2347, посвідчене державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Русіною Н.О. на 1/3 частку спадкового майна, яке складається з жилого будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 , що належав померлому ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 9 Київською державною нотаріальною конторою 15 червня 1990 року Р № 4-4465, зареєстрованого в КМ БТІ 13 серпня 1990 року за № 29614; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 12 жовтня 2005 року, видане на ім`я ОСОБА_3 , зареєстроване у реєстрі за № 2-2342, посвідчене державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Русіною Н.О. на 1/3 частку спадкового майна, яке складається з жилого будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 , що належав померлому ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 9 Київською державною нотаріальною конторою 15 червня 1990 року Р № 4-4465, зареєстрованого в КМ БТІ 13 серпня 1990 року за № 29614.
Обгрунтовуючи вимоги, позивач посилався на те, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Києві. Батьком позивача був ОСОБА_4 , а матір`ю є ОСОБА_3 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 батько позивача ОСОБА_4 помер, про що 11 листопада 2004 року складено відповідний актовий запис за № 19167.
Після смерті ОСОБА_4 залишилась спадщина, до складу якої увійшов житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 , який належав померлому на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого 9 Київською державною нотаріальною конторою 15 червня 1990 року Р № 4-4465, зареєстрованого в КМ БТІ 13 серпня 1990 року за № 29614.
Оскільки померлий ОСОБА_4 на випадок своєї смерті заповіту не залишив, то спадкування майна померлого здійснювалось за законом.
Після смерті ОСОБА_4 все його майно у першу чергу за законом успадкували позивач ОСОБА_2 , як син померлого, ОСОБА_1 також як син померлого та ОСОБА_3 як дружина, яка пережила померлого.
12 жовтня 2005 року державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Русіною Н.О. позивачу було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом, реєстровий номер: 2-2352, на 1/3 частину спадкового майна, яке складається з жилого будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 , який належав померлому ОСОБА_4 на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого 9 Київською державною нотаріальною конторою 15 червня 1990 року Р № 4-4465, зареєстрованого в КМ БТІ 13 серпня 1990 року за № 29614.
В цей же день 12 жовтня 2005 року державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Русіною Н.О. Свідоцтва про право на спадщину за законом, на 1/3 частину спадкового майна, яке складається з житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 , який належав померлому ОСОБА_4 на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого 9 Київською державною нотаріальною конторою 15 червня 1990 року Р № 4-4465, зареєстрованого в КМ БТІ 13 серпня 1990 року за № 29614, було видано ОСОБА_1 , реєстровий номер 2-2347 та ОСОБА_3 , реєстровий номер: 2-2342.
В лютому 2020 року позивач дізнався, що дійсним батьком ОСОБА_1 є ОСОБА_5 , а не ОСОБА_4 , тому, на думку позивача, державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Русіною Н.О. невірно розподілена його частка в майні померлого ОСОБА_4 , оскільки ОСОБА_1 не є сином (дитиною) померлого ОСОБА_4 , а тому не мав права на спадкування за законом після його смерті.
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 21 вересня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено.
Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 12.10.2005, видане на ім`я ОСОБА_2 , зареєстроване у реєстрі за № 2-2352, посвідчене державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Русіною Н.О. на 1/3 частку спадкового майна, яке складається з жилого будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 , що належав померлому на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Дев`ятою Київською державною нотаріальною конторою 15.06.1990 Р №4-4465, зареєстрованого в КМ БТІ 13.08.1990 за №29614.
Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 12.10.2005, видане на ім`я ОСОБА_1 , зареєстроване у реєстрі за № 2-2347, посвідчене державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Русіною Н.О. на 1/3 частку спадкового майна, яке складається з жилого будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 , що належав померлому на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Дев`ятою Київською державною нотаріальною конторою 15.06.1990 Р №4-4465, зареєстрованого в КМ БТІ 13.08.1990 за №29614.
Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 12.10.2005, видане на ім`я ОСОБА_3 , зареєстроване у реєстрі за № 2-2342, посвідчене державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Русіною Н.О. на 1/3 частку спадкового майна, яке складається з жилого будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 , що належав померлому на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Дев`ятою Київською державною нотаріальною конторою 15.06.1990 Р №4-4465, зареєстрованого в КМ БТІ 13.08.1990 за №29614.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 2 522,40 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення про відмову у задоволенні позову, застосувавши наслідки пропуску позовної давності. 
Обгрунтовуючи скаргу, відповідач посилався на те, що його заяву про застосування строків позовної давності, подану 29.06.2021 року, судом першої інстанції розглянуто неналежним чином, з порушенням норм процесуального права та, як наслідок, даній заяві не надана належна оцінка при винесенні рішення по суті, що призвело до порушення норм матеріального права. Відповідно до змісту заяви про застосування строків позовної давності, яка міститься в матеріалах справи, враховуючи те, що позовні вимоги пред`явлені із порушенням строків позовної давності, ОСОБА_1 , як сторона в даному спорі, просив суд застосувати строки позовної давності, які суд не застосував безпідставно, дійшовши помилкового висновку про те, що позивач  ОСОБА_2 дізнався про порушення своїх прав у лютому 2020 року.
В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Петронюк Р.В. апеляційну скаргу підтримав та просив про її задоволення з викладених у ній підстав.
Представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Мироненко О.О. в апеляційному суді проти задоволення апеляційної скарги відповідача заперечив та просив рішення суду залишити без змін, як законне та обґрунтоване.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про задоволення скарги, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.    
Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Відділом реєстрації смерті у м. Києві, серія НОМЕР_1 (том 1, а.с.12).
Відповідно до свідоцтва про народження, виданого ЗАГС Ленінградського району міста Києва 12.05.1987 року, батьком позивача  ОСОБА_2 є померлий ОСОБА_4 , а матір`ю - ОСОБА_3 , відповідач по справі (том 1, а.с.11).
Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, до складу якої  увійшов житловий будинок, що знаходиться у АДРЕСА_1 , який належав померлому на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого 9 Київською державною нотаріальною конторою 15.06.1990 року Р№ 4-4465, зареєстрованого в КМ БТІ 13.08.1990 року за № 29614.
Померлий ОСОБА_4 на випадок своєї смерті заповітів не залишив, відповідно спадкування майна здійснювалось за законом.
Після смерті ОСОБА_4 все його майно у першу чергу за законом успадкували позивач ОСОБА_2 , як син померлого, відповідач ОСОБА_1 , також як син померлого та ОСОБА_3 як дружина, яка пережила померлого.
12.10.2005 року державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Русіною Н.О. позивачу було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом, реєстровий номер: 2-2352, ОСОБА_1 видано Свідоцтво про право на спадщину за законом, реєстровий номер: 2-2347 та ОСОБА_3 - Свідоцтво про право на спадщину за законом, реєстровий номер: 2-2342 (том 1, а.с.13, 14, 15).
Отже, після смерті ОСОБА_4 його будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 , успадкували ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в рівних частинах, по 1/3 частці (частині) будинку кожен.
Згідно виданого 28 лютого 2020 року Дарницьким районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції повторного свідоцтва про народження ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 , його батьком є ОСОБА_5 , матір`ю - ОСОБА_6 (том 1, а.с.16).
Відповідно до відомостей, що містяться в Свідоцтві про зміну прізвища, імені, по батькові серія НОМЕР_3 від 22.12.1992 року ОСОБА_7 змінив прізвище з « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_9 », по-батькові з « ОСОБА_10 » на « ОСОБА_11 », про що в книзі реєстрації актів про зміну прізвища, імені, по батькові 22.12.1992 року зроблено запис за № 133.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову та визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з допущених нотаріусом при видачі свідоцтв порушень вимог закону, які полягають у тому, що відповідач ОСОБА_1 не входив до кола спадкоємців першої черги за законом після смерті ОСОБА_4 , тому видача на його ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом здійснена з порушенням вимог закону. З рішенням суду у цій частині відповідач погодився та в апеляційній скарзі його не оскаржує, відтак у цій частині рішення суду апеляційним судом не перевіряється.
Разом з тим, на думку відповідача, судом безпідставно відмовлено у задоволенні його заяви про застосування наслідків пропуску позовної давності, пропущеної позивачем, що згідно вимог закону є підставою для відмови у позові. 
Так, з матеріалів справи вбачається, що 29.06.2021 року представником відповідача ОСОБА_1 адвокатом Петронюком Р.В. подано заяву про застосування строків позовної давності (том 1, а.с.159-166), у якій він вказує, що позовні вимоги ОСОБА_2 заявлені зі спливом строку позовної давності, так як останній достеменно знав про те, що ОСОБА_4 не є біологічним (рідним) батьком ОСОБА_1 , ще до смерті батька у листопаді 2004 року. Крім того, під час прийняття спадщини у 2005 році, фактично могло бути порушене майнове право ОСОБА_2 , оскільки він 12 жовтня 2005 року спільно із ОСОБА_3 надав до нотаріальної контори письмову заяву про включення ОСОБА_1 до кола спадкоємців, і саме з цього моменту розпочався перебіг позовної давності.
Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК).
Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст.257 ЦК).
За загальним правилом, перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК).
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який боржник не знав про порушення свого права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
Заявником не зазначено доказів того, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 Цивільного процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.
Між тим, для визначення початку перебігу виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) фактори. При цьому, правило частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення строку, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Аналогічні правові позиції Верховного Суду України викладені у справах №6-2469цс16 від 16.11.2016 року; №6-832цс15 від 28.09.2016 року; №6-2165цс 15 від 14.09.2016 року; №6-152цс 14 від 29.10.2014 року; №6-1503цс16 від 21.12.2016 року; №6-3029цс16 від 8.06.2016 року.
Перебіг строку починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права. Під можливістю довідатись про порушення права слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатись про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21.03.2018 у справі № 57/314-6/526-2012.
Отже, позовна давність є строком для пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).
Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини (зазначений висновок був сформований ще в Постанові Верховного суду України від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-152цс14).
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Отже, при визначенні початку перебігу процесуального строку слід з`ясовувати та враховувати обставини як щодо моменту, коли особа довідалась, так і щодо моменту, коли особа могла дізнатися (мала можливість дізнатися) про порушення свого права в їх сукупності, як обов`язкових складових визначення початку перебігу позовної давності. Доведення самого факту, через який позивач не знав про порушення свого права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду - недостатньо. У позовній заяві заявником не зазначено об`єктивних обставин, а також не надано належних та допустимих доказів на підтвердження таких обставин, які позбавляли останнього можливості захистити свої майнові права в межах строку позовної давності, передбаченої ЦК України.
Матеріали спадкової справи №1086 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 містять заяву ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 12.10.2005 року, у якій вони просили включити ОСОБА_1 в коло спадкоємців померлого, як його сина. Дана заява підписана особисто ОСОБА_2 , особу якого встановлено державним нотаріусом (том 1 а.с.83 зворот).
На думку колегії суддів, написання вищевказаної заяви особисто ОСОБА_2 , свідчить про його обізнаність щонайменше на дату написання заяви - 12 жовтня 2005 року, із тією обставиною, що ОСОБА_1 не є рідним сином померлого, оскільки саме ця  заява стала єдиною підставою для включення останнього до кола спадкоємців першої черги за законом після смерті ОСОБА_4 , за відсутності свідоцтва про народження та інших документів, які б підтверджували родинні стосунки померлого ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , як батька та сина. 
Оспорювані свідоцтва про право на спадщину за законом були видані державним нотаріусом сторонам 12 жовтня 2005 року, відтак, зважаючи на доведеність тієї обставини, що ОСОБА_2 у цей момент був обізнаний із тим, що ОСОБА_1 не є сином померлого ОСОБА_4 та не входить до кола спадкоємців після його смерті, саме з моменту видачі 12 жовтня 2005 року на ім`я ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частину спадкового майна, позивач і дізнався про порушення своїх прав, як спадкоємця за законом, і саме з цього моменту почався перебіг позовної давності, протягом якої позивач міг звернутися до суду за захистом свого порушеного права.  
Слід зазначити, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя. Згідно статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У своїх рішеннях ЄСПЛ закріпив правові висновки про те, що судам необхідно дотримуватися пропорційного співвідношення: «Держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду, але такі обмеження повинні переслідувати легітимну мету» (рішення у справі «Кромбі проти Франції» від 13 лютого 2001 року). Якщо законом визначений порядок для вчинення певних дій, такий порядок в силу вимог вітчизняного та Європейського законодавства повинен дисциплінувати осіб, що звертаються до суду та не допустити судовий процес у безладний рух, так як право на суд не є абсолютним.
Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, зокрема запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").
Таким чином, зважаючи на те, що позивач про порушення свого права дізнався ще у жовтні 2005 року, а з позовом до суду він звернувся у травні 2020 року, таке звернення вчинене поза межами встановленої законом позовної давності.
На вищенаведені обставини суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, належної уваги не звернув, повно та всебічно не проаналізував доводи відповідача про пропуск позивачем позовної давності, у зв`язку із чим дійшов помилкового висновку про те, що перебіг позовної давності розпочався з моменту ознайомлення позивача із повторно виданим свідоцтвом про народження відповідача у лютому 2020 року, і звернення позивача до суду із позовом у травні 2020 року вчинене ним в межах позовної давності.
Оскільки позивач з позовом до суду звернувся після спливу позовної давності, та не просив суд про її поновлення, а відповідач у своїй заяві наполягав на застосуванні наслідків спливу позовної давності, апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України. 
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неправильне застосування судом норм матеріального або порушення норм процесуального права.    
Оскільки судом першої інстанції при ухваленні рішення неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, наслідком чого стало ухвалення помилкового рішення про задоволення позову, рішення суду підлягає скасуванню на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України з ухваленням по справі нового рішення про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску позовної давності.
Зважаючи на те, що у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовляється, з нього на користь відповідача ОСОБА_1 підлягають стягненню понесені останнім по справі судові витрати у вигляді судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 4 086 грн. 
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
 
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 21 вересня 2021 року - скасувати та постановити по справі нове судове рішення, яким у задоволенні позову  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину - відмовити.
 
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені по справі судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 4 086 грн. 00 коп.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

    Головуючий: 
 
    Судді: