ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/13691/20                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Добрівська Н.А.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  22 червня 2022 року                                                                                            м. Київ
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: 
головуючого судді                                        Кучми А.Ю., 
суддів                                                            Аліменка В.О., Безименної Н.В.
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 грудня 2021 року (м. Київ, дата складання повного тексту не зазначається) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про   визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И Л А :
ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду, в якому просить:
-          визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку в період роботи в районах Крайньої Півночі і місцевостях, прирівняних до таких районів відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» позивачу з урахуванням періодів з 15 квітня 1985 року по 15 серпня 1992 року та з 16 серпня 1992 року по 14 серпня 2000 року, зароблений в районах Крайньої Півночі, зарахувавши один рік роботи за один рік шість місяців, 11 лютого 2020 року;
-          зобов`язати відповідача призначити позивачу пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку в період роботи в районах Крайньої Півночі і місцевостях, прирівняних до таких районів відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із врахуванням періодів з 15 квітня 1985 року по 15 серпня 1992 року та з 16 серпня 1992 року по 14 серпня 2000 року, зароблений в районах Крайньої Півночі, зарахувавши один рік роботи за один рік шість місяців, з урахуванням довідки про заробітну плату від 19 грудня 2019 року №К-2393, починаючи з 11 лютого 2020 року.
Позовні вимоги обґрунтовано наявністю у нього достатнього періоду роботи в районах Крайньої Півночі і місцевостях, прирівняних до таких районів відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» для призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку та підтверджується наданими доказами.
Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що оскільки відповідно до наданих документів у позивача недостатньо періоду роботи в районах Крайньої Півночі і місцевостях, прирівняних до таких районів відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» для зниження пенсійного віку; рішення про зарахування чи відмову у зарахуванні періодів роботи з 15 квітня 1985 року по 15 серпня 1992 року та з 16 серпня 1992 року по 14 серпня 2000 року, заробленого в районах Крайньої Півночі один рік роботи за один рік шість місяців відповідачем не приймалося. Додатково відповідачем зазначено про відсутність порушеного права та про дискреційність повноважень з призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку в період роботи в районах Крайньої Півночі і місцевостях, прирівняних до таких районів відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з`ясування усіх фактичних обставин у справі. Апелянт вказує, що відмовляючи у виплаті пенсії без обмеження максимального розміру на тій підставі, що така вимога є передчасною, суд першої інстанції не здійснює ефективне правосуддя, яке б унеможливило подальше звернення позивача до суду. Стверджує, що пенсійним органом буде застосовано норму частини 7 статті 43 Закону №2262-ХІІ, якою визначено, що максимальний розмір пенсії не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, що є протиправним, оскільки вказане положення статті 43 Закону №2262-ХІІ визнано неконституційним, а тому позовні вимоги є обґрунтованими.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 грудня 2021 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови позивачу у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку в період роботи в районах Крайньої Півночі і місцевостях, прирівняних до таких районів відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 11 лютого 2020 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити позивачу пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із врахуванням періодів роботи в районах Крайньої Півночі і місцевостях, прирівняних до таких районів з 15 квітня 1985 року по 15 серпня 1992 року та з 16 серпня 1992 року по 14 серпня 2000 року, починаючи з 11 лютого 2020 року.
Розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а рішення суду - зміні.
За змістом частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що листом ГУ ПФУ в м. Києві від 05 березня 2020 року №2600-0314-8/29169 за наслідками розгляду заяви позивача від 11 лютого 2020 року щодо призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку в період роботи в районах Крайньої Півночі і місцевостях, прирівняних до таких районів до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» вказано, що відповідно до наданих документів (трудова книжка, диплом про навчання, військовий квиток) загальний стаж роботи позивача складає 41 рік 10 місяців 20 днів. Відповідно до архівної довідки від 19 грудня 2019 року №К-2393, виданої «Муниципальним бюджетным учреждением «Муниципальный архив Нерюнгринского района» Республики Саха (Якутия)» позивач працював на ділянці змішаного обслуговування ПАНХ в Нерюнгринському ОАО з 15 квітня 1992 року по 15 серпня 1992 року, укладалися строкові трудові договори з 16 квітня 1985 року по 15 квітня 1988 року, з 15 квітня 1988 року по 14 квітня 1989 року, з 15 квітня 1989 року по 14 квітня 1990 року, з 15 квітня 1991 року по 14 квітня 1992 року, що складає 7 років 0 місяців 1 день, що є недостатнім для зниження пенсійного віку як особі, яка працювала в районах Крайньої Півночі і місцевостях, прирівняних до таких районів. Враховуючи викладене, у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку згідно заяви від 11 лютого 2020 року позивачу відмовлено.
Відповідно до записів у трудовій книжці: «До прийняття на роботу трудового стажу не мав; район Крайньої Півночі»
1) 15 квітня 1985 року прийнятий на посаду інженера; 26 червня 1985 року переведений на посаду інженера; 01 квітня 1990 року переведений на ділянку змішаного обслуговування; 15 серпня 1992 року звільнений за власним бажанням. Зазначений період роботи підтверджений архівною довідкою від 15 листопада 2019 року №С-1989, виданої «Муниципальним бюджетным учреждением «Муниципальный архив Нерюнгринского района» Республики Саха (Якутия)»;
2) 16 серпня 1992 року прийнятий на посаду директора ИПЧ «Реком»; 20 травня 2000 року звільнений з посади за власним бажанням (міститься печатка «район Крайньої Півночі)».
Відповідно до довідки від 19 листопада 2019 року №19-010460 виданої «Муниципальним бюджетным учреждением «Муниципальный архив Нерюнгринского района» Республики Саха (Якутия)» за період роботи з 16 серпня 1992 року по 20 травня 2000 року виконати запит позивача неможливо, оскільки підприємство ИПЧ «Реком» не здійснює господарську діяльність з 2000 року, документи на державне зберігання не надходили. Вказано, що дислокацією даної організації була територія м. Нерюнгрі та прилеглих селищ Якутської АССР (Республіки Саха (Якутія), яка відноситься до районів Крайньої Півночі із наданням відповідних пільг згідно діючого законодавства.
Відповідно до довідки від 20 травня 2000 року №05, виданої ЧП «Реком», позивач був прийнятий на посаду директора ИПК «Реком» 16 серпня 1992 року та звільнений 20 травня 2000 року.
Таким чином, з наданих позивачем документів та відповіді відповідача слідує, що ГУ ПФУ в м. Києві зараховано період роботи позивача в районах Крайньої Півночі і місцевостях, прирівняних до таких районів з 15 квітня 1985 року (прийнятий на посаду інженера; 26 червня 1985 року переведений на посаду інженера; 01 квітня 1990 року переведений на ділянку змішаного обслуговування) по 15 серпня 1992 року, не зарахувавши при цьому період роботи на посаді директора ИПЧ «Реком» з 16 серпня 1992 року по 20 травня 2000 року (7 років 9 місяців 4 дні).
Вважаючи дії відповідача щодо відмови у призначенні пенсії протиправними, позивач звернувся до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у позивача наявний достатній стаж роботи в районі Крайньої Півночі та загальний трудовий стаж, який дає можливість призначити позивачу пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно зі статтею 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Відповідно до частин 1 та 3 статті 1 Тимчасової Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про гарантії прав громадян, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі в галузі пенсійного забезпечення від 15 січня 1993 року, громадяни Сторін, що домовляються, які пропрацювали не менше 15 календарних років у районах Крайньої Півночі або не менше 20 календарних років у місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі, незалежно від місця їх постійного проживання на території обох держав мають право на пенсію по старості (за віком): чоловіки - по досягненні 55 років і при загальному стажі роботи не менше 25 років, жінки - по досягненні 50 років і при загальному стажі роботи не менше 20 років. У випадках, коли законодавством однієї з Сторін, що домовляються, передбачені більш пільгові умови і норми пенсійного забезпечення громадян, які працювали у районах Крайньої Півночі і у місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі, при призначенні пенсії по старості (за віком) на території даної держави застосовується чинне законодавство цієї Сторони.
Згідно з частиною 1 статті 3 Тимчасової Угоди від 15 січня 1993 року, при призначенні пенсії у відповідності із статтею 1 цієї Тимчасової Угоди на території України, компетентні органи Російської Федерації відшкодують витрати на виплату цієї пенсії у тій її частині, яка відповідає тривалості трудового стажу, виробленого в районах Крайньої Півночі або у місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі, починаючи з 1 січня 1991 року. У цьому випадку частина пенсії, яка відповідає тривалості трудового стажу, виробленого у районах Крайньої Півночі або у місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі, обчислюється за нормами законодавства Російської Федерації. Порядок відшкодування витрат на виплату зазначених вище пенсій регулюється спеціальною Угодою між компетентними органами Сторін.
Статтею 6 Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн, яка підписана та набрала чинності 14 січня 1993 року передбачено, що працівники Сторони виїзду, які працюють на території Сторони працевлаштування, користуються правами та виконують обов`язки, що встановлені трудовим законодавством Сторони працевлаштування (включаючи питання трудових відносин, колективних договорів, оплати праці, режиму робочого часу та часу відпочинку, охорони та умов праці та інші). Трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність. Сторонами визнаються дипломи, свідоцтво та інші документи державного зразка про рівень освіти і кваліфікації, які видані відповідними компетентними органами Сторін, без легалізації.
Статтею 7 даної Угоди встановлено, що питання пенсійного забезпечення регулюються Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року та двосторонніми угодами в цій галузі.
Відповідно до частини 2 статті 6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, яка підписана та набрала чинності 13 березня 1992 року, для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.
Статтею 11 цієї ж Угоди встановлено, що необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані у належному порядку на території держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав і держав, що входили до складу СРСР або до 1 грудня 1991 року, приймаються на території держав - учасниць Співдружності без легалізації.
Відповідно до частини 3 статті 6 Угоди про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудящих-мігрантів від 15 квітня 1994 року, ратифікованої Законом №290/95-ВР від 11 липня 1995 року, працівники користуються правами і виконують обов`язки, встановлені трудовим законодавством сторони працевлаштування.
Згідно з приписами статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 за №1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку, зокрема пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Згідно з пунктом 5 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», період роботи до 1 січня 1991 року в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі колишнього Союзу РСР, а також на острові Шпіцберген зараховується до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло до 1 січня 1991 року. Пільгове обчислення страхового стажу застосовується для осіб, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та на яких поширювалися пільги, передбачені для працюючих в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, відповідно до Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», постанови Ради Міністрів Союзу РСР від 10 лютого 1960 року № 148 «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 26 вересня 1967 року «Про розширення пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі». Пільгове обчислення страхового стажу провадиться на підставі трудової книжки, або письмового трудового договору, або довідки, в яких зазначено період роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та користування пільгами, передбаченими вищезазначеними нормативно-правовими актами.
У відповідності до пункту 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року за №637 (далі - Порядок №637) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Пунктом 3 Порядку №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Таким чином, аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.
З матеріалів справи встановлено, що відмовляючи у призначенні пенсії позивачу відповідач вказав виключно про те, що позивач працював в районах Крайньої Півночі і місцевостях, прирівняних до таких районів 7 років 0 місяців 1 день, що є недостатнім для зниження пенсійного віку як особі, яка працювала в районах Крайньої Півночі і місцевостях, прирівняних до таких районів.
При цьому, з тексту відповіді ГУ ПФУ в м. Києві неможливо встановити періоди, які відповідач не врахував до трудового стажу позивача, що дає право на призначення пенсії в межах спірних відносин.
Проаналізувавши подані позивачем документи та норми законодавства, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про протиправність відмови у призначенні пенсії позивачу з огляду на наступне.
Відповідно до записів трудової книжки позивач працював в районах Крайньої Півночі з 15 квітня 1985 року (прийнятий на посаду інженера) по 15 серпня 1992 року (звільнений за власним бажанням), що підтверджено також архівною довідкою від 15 листопада 2019 року №С-1989, виданої «Муниципальним бюджетным учреждением «Муниципальный архив Нерюнгринского района» Республики Саха (Якутия)» та складає 7 років 5 місяців 0 днів; з 16 серпня 1992 року (прийнятий на посаду директора ИПЧ «Реком») по 20 травня 2000 року (звільнений з посади за власним бажанням), що складає 7 років 9 місяців 4 дні. Разом - 15 років 2 місяці 4 дні.
При цьому, записи у трудовій книжці послідовні та не викликають сумнівів щодо їх юридичної значимості, що також не заперечується відповідачем під час судового розгляду справи.
Відповідно до довідки від 19 листопада 2019 року №19-010460 виданої «Муниципальним бюджетным учреждением «Муниципальный архив Нерюнгринского района» Республики Саха (Якутия)» за період роботи з 16 серпня 1992 року по 20 травня 2000 року виконати запит позивача неможливо, оскільки підприємство ИПЧ «Реком» не здійснює господарську діяльність з 2000 року, документи на державне зберігання не надходили. Вказано, що дислокацією даної організації була територія м. Нерюнгрі та прилеглих селищ Якутської АССР (Республіки Саха (Якутія), яка відноситься до районів Крайньої Півночі із наданням відповідних пільг згідно діючого законодавства.
Відповідно до довідки від 20 травня 2000 року №05, виданої ЧП «Реком» для підтвердження того, що він був прийнятий на посаду директора ИПК «Реком» 16 серпня 1992 року та звільнений 20 травня 2000 року.
Тобто, записами у трудовій книжці та відповідними довідками підтверджується період роботи позивача в районах Крайньої Півночі з 15 квітня 1985 року по 15 серпня 1992 року (7 років 5 місяців 0 днів) та з 16 серпня 1992 року по 20 травня 2000 року (7 років 9 місяців 4 дні), що складає разом 15 років 2 місяці 4 дні.
При цьому, текст листа ГУ ПФУ в м. Києві свідчить, що відповідач, відмовляючи в призначенні пенсії, не надано жодної правової оцінки усім доказам, поданим у підтвердження стажу роботи позивача на вказаних підприємствах.
При цьому, по всіх періодах роботи позивача в районах Крайньої Півночі наявні записи в трудовій книжці, жодних виправлень, закреслень тощо, не містять.
Враховуючи необхідність зарахування до трудового стажу позивача роботу в районі Крайньої Півночі з 15 квітня 1985 року по 15 серпня 1992 року та з 16 серпня 1992 року по 20 травня 2000 року, суд першої інстанції вірно вказав, що у позивача наявний достатній стаж роботи в районі Крайньої Півночі та загальний трудовий стаж, який дає можливість призначити позивачу пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку.
При цьому, позивач звертався 11 лютого 2020 року, тобто в межах строку, передбаченого статтею 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що дає право призначити пенсію позивачу з моменту досягнення ним 55 років.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем протиправно відмовлено позивачу у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, оскільки усі умови щодо призначення пенсії позивачем дотримано.
Також, у спірному випадку зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію на пільгових умовах є виправданим, оскільки відсутній інший дієвий спосіб захисту порушеного права позивача.
При цьому, слід зазначити, що суд має право зобов`язати орган влади вчинити конкретні дії, які б гарантували захист прав і свобод позивача. Отже, застосування судами зазначеного способу захисту права не можливо вважати втручанням у дискреційні повноваження такого суб`єкта владних повноважень.
Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Разом із тим, судом першої інстанції не було надано оцінки доводам позивача в частині призначення пенсії із врахуванням періодів з 15 квітня 1985 року по 15 серпня 1992 року та з 16 серпня 1992 року по 14 серпня 2000 року, зароблений в районах Крайньої Півночі, зарахувавши один рік роботи за один рік шість місяців, з урахуванням довідки про заробітну плату від 19 грудня 2019 року №К-2393.
Підпунктом «д» пункту 5 Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі» передбачено, що робітникам, які переводяться, направляються або запрошуються на роботу в райони Крайньої Півночі і в місцевості, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, з інших місцевостей держави, на умовах укладення ними трудових договорів на роботу в цих районах на строк 5 років, а на островах Північного Льодовитого океану два роки, надавати додаткові наступні пільги: зараховувати один рік роботи в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, за один рік і шість місяців при обчисленні стажу, який дає право на отримання пенсії за віком і по інвалідності. Пільги, які передбачені цією статтею, надаються також особам, які прибули в райони Крайньої Півночі і в місцевості, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, а власним бажанням і які уклали  строковий договір про роботу в цих районах. 
Пунктом 3 постанови Ради Міністрів Союзу РСР від 10 лютого 1960 року № 148 «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі» передбачено, що працівникам, які користуються в даний час пільгами, кожний рік роботи в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, до 1 березня 1960 року зараховувати за два роки роботи при розрахунку стажу для отримання пенсії за віком, по інвалідності і за вислугу років, а після 1 березня 1960 року - за один рік і шість місяців роботи при обрахуванні стажу для отримання пенсії за віком і по інвалідності.
Про надання пільг, передбачених ст. 1- 4 Указу від 10 лютого 1960 року, незалежно від наявності письмового строкового трудового договору, а пільг, передбачених ст. 5 Указу від 10 лютого 1960 року, - за умови укладання трудового договору, йдеться і в Інструкції про порядок надання пільг особам, які працюють у районах Крайньої Півночі і у місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, затвердженої постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР з питань праці і заробітної плати та Президії ВЦРПС від 16 грудня 1967 року № 530/П-28.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що враховуючи у сі наявні документи, позивач працював у місцевостях, які відповідно до постанови Ради Міністрів СРСР від 10 листопада 1967 року №1029 «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 вересня 1967 року «Про розширення пільг для осіб, що працюють у районах Крайньої Півтоні та у місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», є районами Крайньої Півночі, тому наявні підстави здійснення відповідного розрахунку стажу для отримання пенсії за віком, а саме зараховувати один рік роботи за один рік і шість місяців.
Також, враховуючи, що відповідно до положень п. 5 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пільгове обчислення страхового стажу провадиться на підставі трудової книжки, або письмового трудового договору, або довідки, в яких зазначено період роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та користування пільгами, передбаченими вищезазначеними нормативно-правовими актами, наявні підстави для врахування довідки про заробітну плату від 19.12.2019 №К-2393.
При цьому, відповідачем не наведено жодних доказів щодо неможливості врахування такої довідки.
За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку про наявність підстав для зміни рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 грудня 2021 року - змінити, виклавши абзац третій резолютивної частини в наступній редакції:
«Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити ОСОБА_1 пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із врахуванням періодів з 15 квітня 1985 року по 15 серпня 1992 року та з 16 серпня 1992 року по 14 серпня 2000 року, зарахувавши один рік роботи за один рік шість місяців, з урахуванням довідки про заробітну плату від 19 грудня 2019 року №К-2393, починаючи з 11 лютого 2020 року».
В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 грудня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст.  328,  329 КАС України.
Повний текст постанови виготовлено 22.06.2022.
Головуючий суддя:                                                                                        А.Ю. Кучма 
                                                                                                                          В.О. Аліменко
                                                                                                              Н.В. Безименна