ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2022 року 
м. Київ
справа № 420/3541/20
адміністративне провадження № К/9901/14355/21 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Данилевич Н.А.,
суддів: Мацедонської В.Е., Шевцової Н.В.,
розглянув у попередньому судовому засіданні як суд касаційної інстанції касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року (головуючий суддя: Вовченко O.A.) та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17 березня 2021 року (колегія суддів: Яковлєв О.В., Бітов А.І., Градовський Ю.М.) у справі №  420/3541/20  
за позовом  ОСОБА_1 
до Державного бюро розслідувань 
про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
у с т а н о в и в :
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
24 квітня 2020 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань, в якій позивач просив суд:
-          визнати протиправним та скасувати наказ Державного бюро розслідувань №248-ос від 09 квітня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 з займаної посади;
-          поновити ОСОБА_1 на посаді слідчого одного із слідчих підрозділів (за його згодою) центрального апарату Державного бюро розслідувань, рівнозначній скороченій посаді слідчого першого слідчого відділу Першого управління організації досудових розслідувань (Управління з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) Державного бюро розслідувань, з 09 квітня 2020 року;
-          стягнути з Державного бюро розслідувань на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу до дня поновлення на посаді.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок реформи слідчих Центрального апарату Державного бюро розслідувань фактична кількість посад слідчих не зменшилась. 2 квітня 2020 року позивачем на ім`я в.о. директора Державного бюро розслідувань направлено заяву про його призначення (переведення) на одну із вакантних посад, рівнозначних тій, яку він займає, відповідно до нової структури центрального апарату Державного бюро розслідувань, враховуючи рівнозначні посади в новостворених слідчих відділах та управліннях, однак відповідь на неї не була надана, та згодом видано наказ про звільнення позивача з посади. Зазначає, що Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» №117-ІХ від 19 вересня 2019 року, який набрав чинності 25 вересня 2019 року, пункт 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» викладено у дискримінаційній редакції. Вказує, що розірвання трудового договору з працівником має супроводжуватися наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених саме Кодексу про працю України, а також дотриманням установлених вимог при вивільненні працівника.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17 березня 2021 року відмовлено у задоволені позову.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що у структурі Центрального апарату Державного бюро розслідувань такого управління, як Управління з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції, до складу якого входило перше управління організації досудових розслідувань, де працював позивач, відсутнє, тобто фактично відбулась реорганізація Державного бюро розслідувань. Окрім цього змінився правовий статус Державного бюро розслідувань з центрального органу виконавчої влади на державний правоохоронний орган. Суд також вказав, що після внесення Законом України від 14 січня 2020 року №440-IX змін у Закон України «Про державну службу», норми частини 3 статті 49-2 Кодексу законів про працю України в частині обов`язку власника або уповноваженого ним органу запропонувати працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації на державних службовців не поширюються. Оскільки положеннями спеціального законодавства, а саме нормами Закону України «Про державну службу», на час прийняття оскаржуваного наказу було врегульовано процедуру звільнення державного службовця у зв`язку із скороченням чисельності або штату працівників, суд дійшов висновку, що в даному випадку саме норми спеціального законодавства підлягають застосуванню.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечень)
21 квітня 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17 березня 2021 року, в якій позивач просить скасувати оскаржувані судові рішення та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити.
На обґрунтування поданої касаційної скарги скаржник вказує на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме щодо застосування положень п. 4 ч.2 статті 17, та частини 3 статті 87 Закону України «Про державну службу» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), а також положень ч.1, п.2 ч.4 статті 10, ч.1, 4 ст.12 Закону України «Про державне бюро розслідувань». Зазначає, що станом на 27.12.2019 (дата набрання чинності Законом України №305-ІХ від 03.12.2019), діяла інша редакція ч. 1 статті 87 Закону України «Про державну службу». Вважає, що до спірних правовідносин підлягали застосування положення КЗпП України та ч. 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» в редакції, чинній станом на день набрання чинності Законом України №305-ІХ від 03.12.2019.
Скаржник посилається на те, що реформування органів Державного бюро розслідувань фактично не призвело до зміни його статусу. Реформування, на думку позивача, звелось до часткових змін назв Управлінь, проте не призвело до будь-яких відмінностей у роботі слідчих. Вказує на відсутність скорочення штату працівників. 
ДБР до Суду подано відзив на касаційну скаргу, в якому відповідач просив оскаржувані судові рішення залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення. Вказував на відсутність у ДБР правових підстав для незастосування діючих на момент виникнення спірних норм Закону України «Про державну службу», що регламентували процедуру вивільнення державних службовців, або ж застосування норм в інший спосіб, не передбачений законом. 
У відзиві зазначено, що згідно із статтею 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», Директор ДБР наділений повноваженнями приймати кадрові рішення щодо працівників ДБР всіх категорій посад. Зокрема, вказаною статтею передбачено, що Директор ДБР уповноважений призначати та звільняти державних службовців у ДБР. У зв`язку із набранням 27 грудня 2019 року чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності ДБР» від 03 грудня 2019 року №305-IX правовий статус ДБР дійсно змінено із центрального органу виконавчої влади на державний правоохоронний орган. Поряд із цим відповідно до статті 14 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» служба в ДБР є державною службою особливого характеру, водночас працівники ДБР належать до різних категорій посад, зокрема, особи рядового і начальницького складу, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір (контракт) із ДБР.
Представником ДБР вказано, що виконувач обов`язків Директора ДБР (перший заступник та один із двох заступників в порядку ротації) наділений Законом України «Про Державне бюро розслідувань» усіма правами та обов`язками керівника державної служби, у тому числі правом видавати накази з кадрових та інших питань.
Відповідачем до Суду подано також додаткові пояснення у справі, в яких останній вказував на правомірність звільнення позивача та дотримання передбаченої законодавством процедури.
Позивачем до Суду також подано додаткові пояснення, аналогічні за змістом касаційній скарзі. Крім того, позивач зауважив, що 06 березня 2021 року набрала чинності редакція частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу», у якій законодавець повернув частину третю вказаної статті в частині щодо обов`язку роботодавця пропонувати державному службовцю, у випадку скорочення його посади, рівнозначну або нижчу посаду державної служби. 
Ухвалою Верховного Суду від 29 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.
Підставами для відкриття провадження є посилання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
Ухвалою Суду від 01 червня 2022 року вказану адміністративну справу призначено до розгляду.
II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Судами попередніх інстанцій встановлено, що наказом Державного бюро розслідувань від 01 листопада 2018 року №164-ос ОСОБА_1 з 02 листопада 2018 року призначено на посаду слідчого першого слідчого відділу Першого управління організації досудових розслідувань (Управління з розслідувань злочинів у сфері службової діяльності та корупції) Державного бюро розслідувань, яка належала до посад державної служби категорії «В».
При цьому, 02 листопада 2018 року ОСОБА_1 складено присягу державного службовця.
В свою чергу, 10 березня 2020 року ОСОБА_1 ознайомлено з попередженням про наступне вивільнення, в якому зазначено, що у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури Державного бюро розслідувань та відповідно до наказів Державного бюро розслідувань від 14 лютого 2020 року №42 «Про затвердження структури центрального апарату Державного бюро розслідувань» та від 27 лютого 2020 року № 21 ДСК «Про затвердження та введення в дію штатного розпис центрального апарату Державного бюро розслідувань на 2020 рік» скорочуються посади слідчого першого слідчого відділу Першого управління організації досудових розслідувань (Управління з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) Державного бюро розслідувань.
Крім того, в повідомленні зазначено, що по закінченню 30 календарних днів з моменту вручення відповідного попередження державний службовець буде звільнений зі служби на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 ЗУ «Про державну службу».
Згодом, 09 квітня 2020 року Державним бюро розслідувань прийнято наказ №248-ос «Про звільнення працівників Державного бюро розслідувань», яким звільнено ОСОБА_1 з посади слідчого першого слідчого відділу Першого управління організації досудових розслідувань (Управління з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) Державного бюро розслідувань у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису.
Судами також установлено, що указом Президента України від 05 лютого 2020 року № 41/2020 затверджено нову організаційну структуру Державного бюро розслідувань.
При цьому, наказом Державного бюро розслідувань від 14 лютого 2020 року № 42 визнано таким, що втратив чинність наказ Державного бюро розслідувань від 21 грудня 2017 року № 1 «Про затвердження організаційної структури Державного бюро розслідувань», а також затверджено нову структуру центрального апарату Державного бюро розслідувань.
Тому, за наслідком видання та на виконання відповідних наказів, відбулась зміна структури центрального управління Державного бюро розслідувань, зокрема, в його складі утворено новий структурний підрозділ - Головне слідче управління.
ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Законом України «Про Державне бюро розслідувань» визначено правові основи організації та діяльності Державного бюро розслідувань.
Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» керівництво діяльністю Державного бюро розслідувань здійснює його Директор, який має першого заступника та двох заступників. У разі відсутності Директора Державного бюро розслідувань його повноваження здійснює перший заступник Директора Державного бюро розслідувань, а в разі його відсутності - один із заступників Директора Державного бюро розслідувань згідно із розподілом обов`язків.
Пунктом 2 ч. 4 ст. 10 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» установлено, що повноваження Директора Державного бюро розслідувань, першого заступника Директора Державного бюро розслідувань і заступника Директора Державного бюро розслідувань припиняються у зв`язку із закінченням строку повноважень або у разі призначення чи обрання на іншу посаду за його згодою.
Згідно з пунктом 9 частини першої статті 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» Директор Державного бюро призначає на посади та звільняє з посад працівників центрального апарату Державного бюро розслідувань, директорів та заступників директорів територіальних органів Державного бюро розслідувань.
Частиною 4 статті 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» встановлено, що у разі звільнення Директора Державного бюро розслідувань з посади, його смерті або відсутності відомостей про місце його перебування повноваження Директора Державного бюро розслідувань протягом 60 днів виконує його перший заступник, а в подальшому - почергово кожний із заступників і знову перший заступник з ротацією кожні 60 днів до того часу, доки не буде призначено нового Директора Державного бюро розслідувань у порядку, передбаченому цим Законом. Строк виконання повноважень розпочинається відповідно з дня, наступного за днем звільнення Директора Державного бюро розслідувань, або з дня, наступного за днем його смерті, або з дня, наступного за останнім днем, коли місце перебування Директора Державного бюро розслідувань було відомо.
Згідно ч. 5 ст. 14 ЗУ «Про Державне бюро розслідувань», трудові відносини працівників Державного бюро розслідувань регулюються цим Законом (у частині переведення працівників Державного бюро розслідувань на нижчі або рівнозначні посади та звільнення осіб рядового та начальницького складу), законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами). На державних службовців Державного бюро розслідувань поширюється дія Закону України «Про державну службу». Посади державних службовців Державного бюро розслідувань відносяться до відповідних категорій посад державної служби в порядку, встановленому законодавством.
При цьому, Закон України «Про державну службу» визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.
Згідно ч. 2 ст. 1 ЗУ «Про державну службу», державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 87 ЗУ «Про державну службу», підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.
Частиною 3 вказаної статті встановлено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.
Крім того, Кодекс законів про працю України визначає правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Частиною 2 вказаної статті встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Згідно ч. 2 ст. 49-2 КЗпП України, при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.
Частиною 6 вказаної статті встановлено, що вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей: про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів; у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті; не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого.
Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (частина 1 статті 341 КАС України).
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені  пунктами 1,  4-7  частини третьої статті 353,  абзацом другим  частини першої статті 354 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частини 2, 3 статті 341 КАС України).
Як вже зазначалось судом, підставою для відкриття провадження у цій справі слугували посилання скаржника на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема, щодо застосування п. 4 ч.2 статті 17, та частини 3 статті 87 Закону України «Про державну службу».
Предметом спору у даній справі є звільнення державного службовця відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII (у зв`язку у зв`язку з скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису).
Колегія суддів зазначає, що Законом України від 19 вересня 2019 року № 117-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» були внесені зміни та доповнення до Закону № 889-VIII, зокрема, відповідно до положень статті 83 Закону № 889-VIII (у редакції, що діє з 19 вересня 2019 року) державна служба припиняється: 1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону); 2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону); 3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону); 4) за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону); 5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону); 6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону); 7) у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом; 8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України "Про очищення влади"; 9) з підстав, передбачених контрактом про проходження державної служби (у разі укладення) (стаття 88-1 цього Закону). 
Таким чином, вирішальним для правильного вирішення цього спору є момент виникнення спірних правовідносин, враховуючи неодноразове внесення змін до Закону №889-VIII.
Верховний Суд наголошує, що правовідносини щодо звільнення між роботодавцем та працівником, зокрема, у разі реорганізації підприємства виникають не з дати початку реорганізації, а з дати попередження працівника про зміну в майбутньому його становища, тобто можливого звільнення. Дане твердження підтверджується і тим, що трудове законодавство саме з цього моменту покладає обов`язок на роботодавця пропонувати працівнику вакантні посади. Припиняються ці відносини з моменту звільнення працівника.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач проходив державну службу у першому слідчому відділі Першого управління організації досудових розслідувань (Управління з розслідувань злочинів у сфері службової діяльності та корупції) Державного бюро розслідувань на посаді слідчого, яка належала до посад державної служби категорії «В». 02 листопада 2018 року ОСОБА_1 складено присягу державного службовця.
Як установлено судами, позивача попереджено про наступне вивільнення із займаної посади 10 березня 2020 року. Отже, спірні правовідносини виникли 10 березня 2020 року і тривали до 09 квітня 2020 року.
Пунктом 4 частини першої статті 83 Закону №889-VIII визначено, що державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення. Підстави для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення наведені у статті 87 Закону №889-VIII.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
На момент виникнення спірних правовідносин діяв Закон №889-VIII в редакції Закону України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14 січня 2020 року № 440-IX, який набрав чинності 13 лютого 2020 року.
Законом України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14 січня 2020 року №440- IX були внесені зміни, зокрема, до статті 87 Закону №889-VIII, зокрема, частину третю статті 87 Закону №889-VIII доповнено новим абзацом наступного змісту: "Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення".
Водночас, вжите у частині третій статті 87 Закону № 889-VIII слово «може», означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення.
За змістом роз`яснення Національного агентства України з питань державної служби від 20 лютого 2020 року № 86р/з при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не обов`язком.
Таким чином, процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент виникнення спірних правовідносин врегульована положеннями Закону №889-VIII, що виключає застосування КЗпП України до спірних правовідносин. 
За ініціативою суб`єкта призначення відповідно до частини першої статті 87 №889-VIIІ однією з підстав для припинення державної служби є, зокрема, скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.
Наведене свідчить, насамперед, про можливість у суб`єкта призначення розірвати трудовий договір з підстав скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу з будь-яким державним службовцем.
Слід зазначити, що редакція статті 87 Закону № 889-VIIІ зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 19 вересня 2019 року № 117-IX "Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади", які набули чинності з 25 вересня 2019 року, була чинною на момент прийняття оскаржуваних наказів про звільнення та підлягала застосуванню.
Разом з цим слід зауважити, що аналіз положень Закону № 889-VIII, яким визначалася підстава припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент прийняття оспорюваного наказу, свідчить, що суб`єкт призначення не зобов`язаний був пропонувати позивачу іншу рівноцінну посаду державної служби, а в разі відсутності такої - іншу роботу (посаду державної служби) у цьому державному органі.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі  №640/11024/20.
Отже, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки судів попередніх інстанцій про правомірність звільнення позивача спірним у справі наказом.
Щодо посилань скаржника на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування положень ч.1, п.2 ч.4 статті 10, ч.1, 4 ст.12 Закону України «Про державне бюро розслідувань» колегія суддів звертає увагу на таке.
Позивач, посилаючись на вказані правові норми, вказує на відсутність повноважень у виконуючого обов`язки Директора Державного бюро розслідувань для прийняття оскаржуваних наказів.
Суд зазначає, що тимчасове виконання обов`язків за певною посадою запроваджується з метою виконання функції відсутнього працівника задля безперебійного функціонування певного органу, установи.
Положення ч.1, п.2 ч.4 статті 10, ч.1, 4 ст.12 Закону України «Про державне бюро розслідувань» не передбачають покладення обов`язків директора ДБР на інших осіб, окрім першого заступника та одного з двох заступників директора ДБР. При цьому, вказані положення Закону не передбачають і жодних обмежень у повноваженнях особи під час виконання повноважень директора ДБР, в тому числі і щодо прийняття кадрових рішень.
Відповідно до установлених судами попередніх інстанцій обставин, 17 березня 2020 року до виконання обов`язків Директора Державного бюро приступив ОСОБА_2 , що узгоджується з положенням частини четвертої статті 12 Закону №794-VIII та підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на час спірних відносин. 
При цьому, як правильно та обґрунтовано зауважено судами попередніх інстанцій, перевірка правомірності відповідного наказу не входить до предмету спору у даній справі, що виключає можливість надання цьому наказу відповідної правової оцінки.
Оцінюючи доводи касаційної скарги, Суд виходить з того, що судами першої та апеляційної інстанцій було надано належну правову оцінку доводам, викладеним у позовній заяві та запереченнях проти позову, а також наведеним сторонами під час судового розгляду справи. Жодних нових доводів, які б доводили порушення норм матеріального або процесуального права при винесенні оскаржуваних судових рішень, у касаційній скарзі не зазначено. 
Частиною першою статті 350 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Враховуючи вищенаведене, відповідно до частини 1 статті 350 КАС України Суд касаційної інстанції вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення судів попередніх інстанцій - без змін, оскільки судами не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права.
З огляду на викладене, висновки судів першої та апеляційної інстанцій є правильними, обґрунтованими, підстави для скасування судових рішень відсутні.
Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, -
п о с т а н о в и в :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17 березня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не оскаржується.

Судді	Н.А. Данилевич В.Е. Мацедонська   Н.В. Шевцова