20.06.22
22-ц/812/469/22

Єдиний унікальний номер судової справи:487/6130/17
Провадження №22-ц/812/469/22

Постанова
Іменем України

20 червня 2022 року                         м. Миколаїв                Справа № 487/6130/17
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Самчишиної Н.В.,
суддів: Колосовського С.Ю., Лисенка П.П.,
із секретарем судового засідання – Калашник А.О.,
без участі учасників справи, належним чином повідомлених про день, час і місце судового засідання,
переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Миколаївського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному будівництву» про визнання недійсними окремих умов кредитного договору та додаткового договору до нього та застосування наслідків недійсного правочину за апеляційною скаргою Миколаївського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному будівництву» на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 грудня 2021 року, ухвалене суддею Павловою Ж.П., в приміщенні цього ж суду, дата складення повного тексту рішення не зазначена,

установив:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника – адвоката Гайдаржия А.В., звернувся з позовом до Миколаївського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» (далі Фонд) про визнання недійсними окремих умов кредитного договору та додаткового договору до нього та застосування наслідків недійсного правочину.
В обґрунтування позову зазначав, що 01 квітня 2015 року між ним та Фондом укладено пільговий довготерміновий договір про надання кредиту молодій сім`ї на будівництво житла в сумі 366 339 грн., умовами якого передбачена, зокрема, і плата за супровід договору у розмірі 504 грн. 25 коп. за квартал, що складає 13,8% мінімальної заробітної плати.
26 січня 2017 року сторони уклали додатковий договір змінивши редакцію п.п. 1.6 і 1.7, що стосується плати за супровід договору. В новій редакції, яка почала діяти з 01 січня 2017 року плата за супровід склала 768 грн., тобто 16% від прожиткового мінімуму для працездатної особи.
На виконання умов кредитного договору щодо його супроводу, позивачем було сплачено 18 361 грн. 50 коп.
ОСОБА_1 зазначав, що відповідно до вимог Закону України «Про захист прав споживачів» встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції є незаконними, що відповідно до статей 203, 215 ЦК України є підставою для визнання недійсними таких умов споживчого кредиту.
Посилаючись на викладене та уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 остаточно просив:
-визнати недійсними окремі умови кредитного договору від 01 квітня 2015 року № 437, а саме: п.1.6, 1.7, 1.8 та додаткового договору від 26 січня 2017 року;
-застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути з Миколаївського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» на користь позивача 18 361 грн. 50 коп.
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 грудня 2021 року позов задоволено частково.
Відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Миколаївського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» про визнання недійсними окремих умов кредитного договору від 01 квітня 2015 року № 437 щодо надання пільгового довготермінового кредиту молодій сім`ї на будівництво житла відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29 травня 2001 року № 584, укладеного між сторонами, а саме пунктів 1.6, 1.7, 1.8 та додаткового договору до нього від 26 січня 2017 року про внесення змін до пунктів 1.6, 1.7.
Застосовані наслідки недійсності нікчемних умов кредитного договору та стягнуто із Миколаївського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» на користь ОСОБА_1 18 361 грн. 50 коп.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Частково задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що оспорювані умови договору кредиту є нікчемними у розумінні статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому сплачені позивачем кошти на виконання таких умов мають бути йому повернуті. 
В апеляційній скарзі Фонд, посилаючись на помилковість висновків суду першої інстанції про те, що отриманий позивачем кредит є споживчим, а оспорювані умови кредитного договору укладені з недотриманням чинного цивільного законодавства, що регулює спірні правовідносини та свідчить про незаконність спірних умов договору, просив скасувати рішення суду першої інстанції. 
Відзиву на апеляційну скаргу позивачем не подано.
Позивач та його представник в судове засідання апеляційного суду не з`явилися.
17 червня 2022 року на офіційну електронну адресу апеляційного суду від відповідача надійшов документ клопотання про відкладення розгляду апеляційної скарги з проханням розглянути справу після закінчення воєнного стану в Україні, повідомлення відповідача про дату та час засідання, у зв`язку з вивезенням документів, які стосуються зазначеної справи до безпечного місця зберігання та відсутності можливості підготуватися до судового засідання у працівників регіонального управління.
20 червня 2022 року на офіційну електронну адресу апеляційного суду від представника відповідача Третякової Я.Ю. надійшла заява про відкладення розгляду справи на дату після завершення воєнного стану, у зв`язку з активною фазою проведення бойових дій на території Миколаєва та області, наявністю небезпеки перебування у будь-якому місці загального користування, наявністю перебоїв в електропостачанні. 
Колегія суддів відмовила у задоволенні вказаних клопотань.
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Отже, за вказаних обставин неявка представників відповідача – юридичної особи - у судове засідання при належному їх повідомленні про дату, час і місце розгляду справи та відсутності належного підтвердження неможливості участі у справі представників відповідача та поважності неявки до суду апеляційної інстанції, достатності у справі матеріалів для розгляду справи, є підставою за приписами частини другої статті 372 ЦПК України для розгляду справи за їх відсутності, а також відсутності інших учасників справи, які також належним чином були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи. 
Крім того колегія суддів звертає увагу на те, що рішення суду переглядається саме за апеляційною скаргою відповідача та його представник з метою реалізації прав не був обмежений правом ознайомитися з матеріалами справи, зокрема у електронному вигляді.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Так, з матеріалів справи вбачається, що 01 квітня 2015 року між ОСОБА_1 та Миколаївським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» укладено кредитний договір № 437 щодо надання пільгового довготермінового кредиту молодій сім`ї на будівництво житла відповідно до постанови Кабінету міністрів України від 29 травня 2001 року №584, згідно якого кредитор зобов`язувався надати позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 366 339 грн. на будівництво 2-кімнатної квартири АДРЕСА_1 . Багатоповерхові житлові будинки, корпуса 27-28. Третя черга, корпус 27-б», згідно Договору №71 купівлі-продажу майнових прав на нерухоме майно житла від 30 березня 2015 року, укладеним між ТОВ МЖК «Миколаївмолодьбуд» та позичальником, з кінцевим терміном погашення до 01 вересня 2043 року.
Згідно п. 1.5 кредитного договору на виконання вимог Положення №584 та міської Програми забезпечення молодих сімей та одиноких громадян міста Миколаєва житлом на 2011-2017 р.р., позивач звільнений від сплати будь-яких відсотків за користування кредитом, у зв`язку з наявністю у сім`ї однієї дитини.
Пунктом 1.6 кредитного договору передбачено, що починаючи з першого місяця, наступного за місяцем, в якому надійшли кошти кредиту на рахунок позичальника, щоквартально, не пізніше терміну сплати щоквартального платежу з погашення кредиту, позичальник зобов`язується сплачувати на рахунок кредитора плату за супровід договору у розмірі 504 грн. 25 коп. за квартал, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати на момент укладення договору 1 218 грн. за встановленою формулою.
Відповідно до п.1.7 договору, у разі зміни мінімальної заробітної плати, зазначеної у п.1.6 цього договору, позичальник зобов`язувався сплачувати плату за супровід цього договору виходячи з розрахунку 13,8% від розміру місячної мінімальної заробітної плати, яка діє на момент оплати послуг.
Пунктом 1.8 договору визначено, що розрахунок плати за супровід цього договору за перший квартал користування кредитом здійснюється з урахуванням кількості повних місяців користування кредитом позичальником у цьому кварталі.
Крім того, 26 січня 2017 року сторони уклали Додатковий договір до кредитного договору від 01 квітня 2015 року № 437, яким змінили редакцію п.п. 1.6 і 1.7 кредитного договору, в нової редакції, яка почала діяти з 01 січня 2017 року.
Так, у новій редакції п. 1.6 викладено в такій редакції: Починаючи з першого місяця, наступного за місяцем, у якому надійшли кошти кредиту на рахунок позичальника, щоквартально, не пізніше терміну сплати щоквартального платежу з погашення кредиту, позичальник зобов`язується сплачувати на рахунок кредитора плату за супровід договору у розмірі 768 грн. за квартал, виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який діє в місяці, який береться до розрахунку (1 600 грн.). за встановленою формулою.
Відповідно до п.1.7 договору, у разі зміни розміру прожиткового мінімуму для працездатних осі, зазначеного у пункту 1.6 цього договору, позичальник зобов`язується сплачувати плату за супровід цього договору виходячи з розрахунку 16% від розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який діяв у період, за який сплачується плата за супровід цього договору.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що п. 1.6, 1.7. та 1.8 кредитного договору від 01 квітня 2015 року та додаткового договору від 26 січня 2017 року є недійсними відповідно до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі, тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону.
Частково задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що оспорювані умови договору кредиту є нікчемними у розумінні статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому сплачені позивачем кошти на виконання таких умов мають бути йому повернуті.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.
Тлумачення частини другої статті 215 ЦК України свідчить про те, що нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). 
Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».
За змістом положень статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, чинній на час укладення кредитного договору, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що: «визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що: «кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».
З матеріалів справи вбачається, що згідно зі свідоцтвом від 28 грудня 2006 року № 6581 (т.1 а.с.125) відповідач є фінансовою установою, набув цей статус згідно з Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», відповідно до частини четвертої статті 12 якої зобов`язаний дотримуватися вимог законодавства про захист прав споживачів.
Згідно з пунктом 8.4 укладеного між сторонами кредитного договору відповідач ознайомив позивача з інформацією, яка йому має бути надана відповідно до частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та частин другої-четвертої статті 12 Закону України Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». 
Аналіз матеріалів справи свідчить про те, що умовами кредитного договору, укладеного між сторонами 01 квітня 2015 року, зокрема у пунктах 1.6, 1.7, 1.8 передбачена плата за послуги, що супроводжують кредит, тому пункти договору, які передбачають її сплату, є нікчемними у розумінні статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».
При цьому, відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, колегія суддів враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Верховного Суду у справі № 487/6129/17 від 14 січня 2021 року.
Отже, правовідносини щодо надання пільгового довготермінового кредиту для придбання житла виникли між фінансовою установою та споживачем. Хоча таке кредитування й здійснюється на підставі Закону України «Про сприяння соціальному становленню та розвитку молоді в Україні» та у певному порядку, передбаченому Постановою Кабінету Міністрів України від 29 травня 2001 року № 584 «Про порядок надання пільгових довготермінових кредитів молодим сім`ям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію) і придбання житла» та є окремим видом кредитування, проте будь-яких підстав для висновку, що наданий кредит не є споживчим та на виниклі правовідносини не поширюються вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» не має.
За такого, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що наданий позивачу кредит є споживчим та на ці правовідносини поширюється вимоги Закону України «Про захист прав споживачів».
З огляду на викладене доводи Фонду про те, що кредитний договір, укладений з позивачем не є договором про надання споживчого кредиту в розумінні статті 1054 ЦК України та статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставними.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та не є підставою для його скасування, оскільки, на думку колегії суддів, є наслідком власного суб`єктивного тлумачення норм чинного законодавства та зводяться до незгоди відповідача з висновками суду, з його оцінкою.
При цьому колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.
Ефективним способом захисту порушеного права ОСОБА_1 буде застосування наслідків нікчемного правочину, тобто повернення сплачених останнім сум на виконання нікчемних умов кредитного договору.
Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині визнання оспорюваних умов кредитного договору да додаткового договору недійсними є законним та обґрунтованими.
Відповідно до статті 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину (реституція), а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 в період з 01 квітня 2015 року було сплачено комісію за супровід кредиту у загальному розмірі 18 361 грн. 50 коп. (т.1 а.с.12-17,209-211).
Отже, з відповідача на користь позивача, відповідно до статті 216 ЦК України, підлягали стягненню 18 361 грн. 50 коп. сплачених позивачем сум у вигляді комісії за супровід кредиту, які суд обґрунтовано, стягнув відповідача.
Відповідно до статті 141 ЦПК відшкодуванню відповідачу не підлягає судовий збір, сплачений при поданні апеляційної скарги на судове рішення.
Керуючись ст. ст. 367, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Миколаївського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному будівництву» залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 грудня 2021 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбаченихст.389 ЦПК України.

Головуючий                                                                Н.В. Самчишина

Судді:                                                                С.Ю. Колосовський 

П.П. Лисенко

Повний текст постанови складено 21 червня 2022 року.