ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 614/619/21  Номер провадження 22-ц/814/1430/22	Головуючий у 1-й інстанції Гуляєва Г.М.  Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 червня 2022 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді: Абрамова П.С.,
Суддів: Одринської Т.В., Пікуля В.П.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу позивача, ОСОБА_1 , на заочне рішення Борівського районного суду Харківської області від 04 листопада 2021 року
у справі за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості за договором позики
УСТАНОВИВ:
короткого змісту позовних вимог і рішення суду першої інстанції;
В серпні  2021 року ОСОБА_1   звернувся до суду з позовною заявою, в якій вказав, що 03 червня 2019 року ОСОБА_3 уклав з ОСОБА_2 договір позики у формі розписки, за яким ОСОБА_2 , позичальник, отримав у ОСОБА_3 , як позикодавеця, грошові кошти у сумі 1 000 доларів США.  Станом на 28 серпня 2021 року ОСОБА_2 не повернув ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 1 000 доларів США.
19 серпня 2021 року ОСОБА_3 направив письмову вимогу ОСОБА_2 щодо обов`язку повернення вказаних грошових коштів.
28 серпня 2021 року між  ОСОБА_3 , як первісним кредитором, та ОСОБА_1   (новий кредитор) був підписаний договір про відступлення права вимоги, згідно якого первісний кредитор відступив, а новий кредитор набув право вимоги, належне первісному кредиторові за зобов`язанням щодо стягнення грошових коштів у розмірі 1 000 доларів США, що є еквівалентом 26 920 грн, згідно з офіційним курсом НБУ станом на 28.08.2021.
Таким чином, позивач вказував, що у нього з 28 серпня 2021 року виникло право вимоги до ОСОБА_2 щодо стягнення заборгованості у розмірі 1 000 доларів США за розпискою від 03 червня 2019 року, що є еквівалентом 26 920 грн., згідно офіційного курсу НБУ станом на 28.08.2021.
Заочним рішенням Борівського районного суду Харківської області від 04 листопада 2021 року відмовлено у повному обсязі у задоволенні позову  ОСОБА_1  до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості за договором позики від 03.06.2019 у розмірі 1 000 доларів США, що еквівалентно 26 920,00 грн. 
короткого змісту вимог апеляційної скарги;
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , прохав рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог.
узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу;
Вказував, що рішення місцевого суду винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки місцевого суду не відповідають фактичним обставинам справи.
Зазначав, що боргова розписка не суперечить вимогам закону та у нього виникло право вимагати повернення боргу. Висновки суду щодо неможливості встановити правовідносини, які виникли між сторонами є помилковими. Наявність у нього оригіналу боргової розписки свідчить про неповернення боргу.
Вказував, що місцевий суд при розгляді справи не застосував правову позицію, висловлену Верховним Судом у справі № 640/219/14-ц.
узагальнених доводів та заперечень інших учасників справи;
Відзив на апеляційну скаргу до суду від відповідача не надходив. 
Як вбачається з матеріалів справи поштова кореспонденція направлялася ОСОБА_2 за зареєстрованим місцем проживання: АДРЕСА_1 , та за фактичним місцем проживання: АДРЕСА_2 , однак поштова кореспонденція поверталася з відміткою щодо непроживання відповідача за вказаними адресами (а.с. 17, 21, 29-35, 45-48, 69).
встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин; доводів, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу;
Місцевим судом встановлено, згідно копії розписки від 03.06.2019, що 03 червня 2019 року ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 1 000 доларів США.  
19 серпня 2021 року ОСОБА_3 направив письмову вимогу ОСОБА_2 щодо обов`язку повернення вказаних грошових коштів. (докази вручення адресату вказаної вимоги матеріали справи не містять).
28.08.2021 між ОСОБА_3 , як первісним кредитором, та ОСОБА_1   (новий кредитор) укладено договір про відступлення прав вимоги, згідно якого первісний кредитор відступив, а новий кредитор набув право вимоги за розпискою від 03.06.2019 до ОСОБА_2 , належне первісному кредиторові, щодо стягнення грошових коштів у розмірі 1 000 доларів США, що є еквівалентом 26 920 грн., згідно з офіційним курсом НБУ станом на 28.08.2021.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий суд дійшов висновку, що розписка, надана відповідачем, ОСОБА_2 , третій особі у справі - ОСОБА_3 , не відповідає вимогам чинного законодавства, що пред`являються до договорів позики, а саме зі змісту розписки не вбачається отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_3 грошових коштів саме у борг, та не вбачається обов`язку ОСОБА_2 повернути ОСОБА_3 грошових коштів у визначений строк чи на вимогу ОСОБА_3 .
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги апеляційний суд дійшов таких висновків.
Місцевий суд при розгляді справи вірно застосував норми матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини.
Частиною 1 статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.
При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.
Глава 47 ЦК України регулює загальні положення про зобов`язання, зокрема положення щодо порядку та підстави заміни сторін у зобов`язанні.
Загальні підстави та порядок заміни кредитора у зобов`язанні визначені ст. 512 ЦК України, в силу якої кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).
Відступлення права вимоги (цесія) за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Договір відступлення права вимоги може бути як безоплатним, так і оплатним.
Суд зазначає, що відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16.
Разом з тим, у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року, суд дійшов висновку про те, що, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
У постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року суд дійшов висновку про те що, відповідно до статей 1046, 1047 ЦК України договір позики за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання.
Аналогічні висновки містяться і в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 грудня 2014 року та 18 грудня 2014 року
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною 2 статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Таким чином, розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
Згідно із вимогами ст. ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
При цьому, частинами 1-3 ст. 89 ЦПК України зазначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.
Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.
Оцінюючи спірну розписку, місцевий суд дійшов висновку, що з копії розписки, складеної 03 червня 2019 року, вбачається, що ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_3 суму у розмірі 1 000 доларів, отже, розписка про отримання грошових коштів не свідчить про існування саме договору позики, та не містить зобов`язання про їх повернення.
Апеляційний суд вважає, що місцевий суд дійшов помилкового висновку про відсутність між сторонами правовідносин з договору позики. 
Так, матеріали справи не містять жодного заперечення відповідача про те, що між сторонами не існує правовідносин з договору позики, а дійсна природа правовідносин інша.
За таких обставин, висновки місцевого суду в цій частині носять характер припущень. 
Доводи апеляційної скарги про незастосування місцевим судом правових висновків, висловлених у постанові Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 640/219/14-ц є безпідставними, оскільки обставини справ є відмінними. Так, у цій справі боргова розписка містила відомості про отримання грошових коштів саме в борг, так як і містила умови щодо строку повернення боргу на першу вимогу. 
У даній справі, що розглядається, боргова розписка, надана позивачем у копії на підтвердження позовних вимог, не містить як строку повернення боргу.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 530 ЦПК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Крім того, позивачем у справі не надано належні докази про вручення відповідачу ОСОБА_2 вимоги про повернення боргу.
Долучена до матеріалів справи копія вимоги від 19 серпня 2021 року не містить відмітки про отримання її ОСОБА_2 , а фіскальний чек від 19 серпня  2021 року на ім`я ОСОБА_2 за адресою с. Загризове, не містить даних про вкладення у поштове відправлення та не є належним доказом вручення поштового відправлення адресату. (а.с. 13-13А)
З позовної заяви вбачається, що позивач зазначив про те, що відповідач фактично проживає не за місцем своєї реєстрації. Однак, жодних даних про те, що вимога про повернення грошових сум направлялась за місцем фактичного проживання відповідача ( АДРЕСА_2 ), матеріали справи не містять. 
До суду позивач позов направив 28 серпня 2021 року поштовою кореспонденцією.
Тобто, вимоги позивача про повернення боргу заявлені до настання строку  виконання зобов`язання, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. 
За таких обставин, доводи апеляційної скарги, висновків місцевого суду не спростували, але рішення суду першої інстанції підлягає зміні, а саме в частині мотивів відмови у задоволенні позову.
висновків за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції;
Відповідно до вимог п. 3, 4 ч. 1 ст. 376  ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи те, що по суті місцевий суд вірно відмовив в задоволенні позовних вимог, однак не з тих підстав, апеляційний суд вважає за необхідне змінити рішення місцевого суду в частині мотивів відмови в задоволенні позову. 
Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ст. ст. 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Заочне рішення Борівського районного суду Харківської області від 04 листопада 2021 року змінити з урахуванням мотивів, викладених у мотивувальній частині цієї постанови.
В іншій частині заочне рішення Борівського районного суду Харківської області від 04 листопада 2021 року - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд у випадках, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України. 
Повний текст постанови складено 23 червня 2022 року.

Головуючий суддя                                                          П.С. Абрамов

Судді                                                                         Т.В. Одринська

В.П. Пікуль