Ухвала
 
06 липня 2022 року 
м. Київ
 
справа № 206/4841/20
провадження № 61-17267св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Русинчука М. М., 
 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
відповідачі: Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестстандарт», приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Юлія Олександрівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Немм Олена Володимирівна, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , 
треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Гугель Світлана Юріївна, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_6 , на рішення Самарського районного суду 
м. Дніпропетровська від 22 червня 2021 року у складі судді Кушнірчук Р. О. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року у складі колегії суддів: Деркач Н. М., Пищиди М. М., Ткаченко І. Ю.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися з позовом до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі - АТ «Райффайзен Банк Аваль»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестстандарт» (далі - ТОВ «ФК «Інвестстандарт»), приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Рички Ю. О., приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Немм О. В., ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги за іпотечним договором, визнання недійсним договору відступлення прав вимоги за кредитним договором, визнання незаконним та скасування рішення нотаріуса щодо реєстрації права власності за договором іпотеки, визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна з чужого незаконного володіння.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 27 вересня 2007 року між ОСОБА_1 та АТ «Райффайзен Банк Аваль» укладено кредитний договір 
№ 014/137407/3182/82, відповідно до умов якого позивач отримала кредит в сумі 212 736,30 грн. з процентною ставкою 13,5% річних строком до 27 вересня 2017 року. 
Для забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 27 вересня 2007 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 з одного боку та АТ «Райффайзен Банк Аваль» з іншого боку укладено іпотечний договір 
№ 014/137407/3182/82/1, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шрамко О. Ю. Предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 , яка належала позивачам на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на житло. 
21 червня 2018 року позивач ОСОБА_1 повернулась з роботи додому за адресою: АДРЕСА_2 , однак увійти до квартири не змогла у зв`язку з тим, що у вхідних дверях до квартири були замінені замки, у зв`язку з чим нею відразу були викликані співробітники поліції, в присутності яких з квартири позивачів вийшов відповідач ОСОБА_4 та повідомив, що він з 01 червня 2018 року є власником вказаної квартири, надав копії правовстановлюючих документів на квартиру для огляду співробітникам поліції. 
В той же день позивачами отримано інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якої вони дізнались, що 26 лютого 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Немм О. В. виданий та посвідчений договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки ОСОБА_4 , про що внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідний запис. 01 червня 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Ю. О. прийнято рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та зареєстровано право власності за відповідачем ОСОБА_4 , як іпотекодержателем на вказану квартиру. Дії приватного нотаріуса Немм О. В. щодо видачі та посвідчення договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки ОСОБА_4 та дії приватного нотаріуса Ричка Ю. О. щодо прийняття рішення про державну реєстрацію права на нерухоме майно та реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_4 неправомірними. 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 письмово не повідомлено про відступлення прав за цим договором і права вимоги за кредитним договором, лише позивач ОСОБА_3 отримав вимогу про усунення порушень умов кредитного договору за адресою свого фактичного проживання. Крім того, позивачі не отримували жодної письмової вимоги та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки від банку або іншої фінансової установи, які можуть бути стороною за кредитним договором. 
Приватний нотаріус Ричка Ю. О. здійснила реєстрацію права власності за особою, яка не могла бути іпотекодержателем - ОСОБА_4 при відсутності необхідних документів для реєстрації права власності. Приватний нотаріус Ричка Ю. О. не мала правових підстав для реєстрації права власності за фізичною особою - ОСОБА_4 , оскільки як нотаріус повинна була бути обізнаною щодо заборони відступлення права вимоги фізичній особі. Отже дії приватного нотаріуса Ричка Ю. О. є незаконними. Також АТ «Райфазен Банк Аваль» (первісний кредитор) уступив грошову вимогу в обмін на грошові кошти, тобто фактично відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останній грошової вимоги до третьої особи (боржника), що є основною ознакою договору факторингу. 
Згідно вимоги про усунення порушень умов кредитного договору від 26 лютого 2018 року ОСОБА_4 вимагав повернути заборгованість, яка утворилась станом на 26 лютого 2018 року у розмірі 473 268,50 грн, тобто вже з нарахованим для себе прибутком, що підтверджується розрахунком у вимозі: заборгованість за кредитом - 210 169,19 грн; заборгованість за відсотками - 
80 362,97 грн; пеня за порушення умов кредитного договору - 182 736,34 грн. Наведене свідчить про те, що укладений з ОСОБА_4 оспорюваний договір за своєю юридичною природою (незважаючи на його назву як договір про відступлення права вимоги) є договором факторингу. 
З огляду на те, що оспорюваний правочин суперечить приписам цивільного законодавства України щодо суб`єктного складу договору факторингу, він підлягає визнанню недійсним. 
23 жовтня 2018 року між відповідачем ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_5 укладений договір купівлі-продажу квартири спірної квартири, на підставі якого ОСОБА_5 став власником вказаної квартири, а отже необхідно визнати недійсним вказаний договір купівлі-продажу та витребувати у ОСОБА_5 спірну квартиру. 
Посилаючись на зазначене, просили суд:
визнати недійсним договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 26 лютого 2018 року, укладений між ТОВ «ФК «Інвестстандарт» та ОСОБА_4 ;
визнати недійсним договір про відступлення права вимоги за кредитним договором № 014/137407/3182/82 від 27 вересня 2007 року, укладений між ТОВ «ФК «Інвестстандарт» та ОСОБА_4 ;
визнати незаконним та скасувати рішення приватного нотаріуса Дніпровського нотаріального округу Ричка Ю. О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 41394264 від 01 червня 2018 року про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 ;
визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 23 жовтня 
2018 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , предметом якого є квартира АДРЕСА_1 ;
витребувати у ОСОБА_5 у власність позивачів квартиру АДРЕСА_1 ;
стягнути з відповідачів судові витрати. 
Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій 
Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 
2021 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 витрати на правничу допомогу у розмірі 12 447,00 грн, по 
4 149,00 грн з кожного.
Суд мотивував рішення тим, що 27 вересня 2007 року між ОСОБА_1 та АТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено кредитний договір. В забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за вказаним договором між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 , ОСОБА_8 
і ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір від 27 липня 2007 року, предметом якого є спірна квартира за адресою: АДРЕСА_2 . 26 лютого 2018 року, в один день, були укладені договори відступлення прав вимоги за вказаними кредитним договором та договором іпотеки між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний індустріальний Банк», між ПАТ «Комерційний індустріальний Банк» та ТОВ «ФК «Інвестстандарт», а також між ТОВ «ФК «Інвестстандарт» та ОСОБА_4 , отже за вказаним ланцюгом угод відповідач ОСОБА_4 став кінцевим набувачем прав вимоги за кредитним та іпотечним договором.
У ЦК України розмежовано правочини, предметом яких є відступлення права вимоги: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу. Фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ. 
Як вбачається зі змісту договорів відступлення права вимоги за кредитним договором № 014/137407/3182/82 від 27 вересня 2007 року, зокрема і оскаржуваного договору, укладеного між ТОВ «ФК «Інвестстандарт» та 
ОСОБА_4 , відповідач ОСОБА_4 не набув права здійснювати фінансові операції відносно боржника, оскільки за умовами договору про відступлення (купівлюпродаж) прав вимоги в нього виникло лише право вимагати виконання зобов`язань у розмірі та обсязі, які існували на момент укладення цього договору, без можливості нарахування додаткових процентів і неустойки, право на нарахування яких мав первісний кредитор (АТ «Райффайзен Банк Аваль»). Пунктом 1 вказаного договору визначено термін грошова вимога - право вимоги первісного кредитора до боржника ( ОСОБА_1 ) за кредитним договором щодо погашення заборгованості по кредиту, процентів за користування кредитом, комісій, неустойок та інших платежів, визначених кредитним договором. Розрахунок заборгованості боржника за кредитним договором станом на дату укладання договору (грошовий еквівалент прав вимоги) міститься в додатку №1 до цього Договору.
Отже договором відступлення права вимоги визначено певну грошову суму заборгованості за кредитним договором, яка виникла станом на час укладання вказаного договору, у зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором. Вказана сума визначена у відповідному розрахунку, погодженому ТОВ «ФК «Інвестстандарт» та ОСОБА_4 , складається лише із заборгованості за тілом кредиту та відсотків, нарахованих ще первісним кредитором АТ «Райффайзен Банк Аваль», і саме цю суму після укладення договору відступлення права вимоги за кредитним договором ОСОБА_4 вимагав сплатити позивачів, згідно змісту письмової вимоги. Крім того, п. п. 2.1, 3.1 вказаного договору відступлення права вимоги за кредитним договором від 26 лютого 2018 року визначено, що предметом цього договору є саме право вимоги за кредитним договором (№ 014/137407/3182/82 від 27 вересня 
2007 року), за які новий кредитор зобов`язується сплатити первісному кредитору вартість таких прав вимоги, визначену сторонами у сумі 176 000,00 грн. Тобто фактично ОСОБА_4 купив права вимоги за кредитним договором у ТОВ «ФК «Інвестстандарт» за 176 000,00 грн.
Положення оскаржуваного договору не містять посилань про фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів, надання будь-яких послуг за плату, чи зворотний обов`язок первісного кредитора з оплати новому кредитору відповідної плати за надання грошових коштів взамін відступленої вимоги. За змістом вказаного договору між боржником і новим кредитором не розпочалися кредитні правовідносини, а лише змінилась особа, на користь якої боржник повинен був виконати зобов`язання, що полягає у сплаті боргу. Саме по собі повернення отриманих в кредит коштів та сплата процентів за ним не відноситься до банківських операцій, які підлягають ліцензуванню, а тому і вимагати повернення боргу може будь-хто, а не лише фінансова установа. Згідно п. 7.1 вказаного договору визначено його строк дії, а саме до повного виконання сторонами своїх зобов`язань по договору, тобто сплати новим кредитором на користь первісного кредитору вартості прав вимоги та прийняття новим кредитором відповідної документації, що також суперечить ознакам договору факторингу.
Отже між ТОВ «ФК «Інвестстандарт» та ОСОБА_4 було укладено саме договір відступлення права вимоги (цесія), тобто відповідач ОСОБА_4 , як фізична особа, мав право бути стороною такого роду правочину.
ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором взагалі не виконує з 2009 року, АТ «Райффайзен Банк Аваль» зверталось до суду із відповідним позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, однак своє право на задоволення вимог за рахунок предмету іпотеки не реалізували у зв`язку з реєстрацією малолітньої дитини в спірній квартирі, що є предметом іпотеки. Отже, фактично єдиною можливістю задовольнити свої вимоги, як кредитора, АТ «Райффайзен Банк Аваль» могло лише шляхом відступлення прав вимоги за відплатним договором, що також не суперечить нормам цивільного законодавства.
У зв`язку з відступленням прав вимоги за основним зобов`язанням (кредитним договором) між ТОВ «ФК «Інвестстандарт» та ОСОБА_4 було укладено договір відступлення права вимоги за іпотечним договором, який відповідно до вимог закону було посвідчено нотаріально, та на виконання статті 24 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержателем - ТОВ «ФК «Інвестстандарт» повідомлено боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов`язанням. Отже, вказаний правочин також укладено із дотриманням вимог, передбачених законодавством, у зв`язку з чим суд не вбачає підстав для визнання його недійсним.
Посилання представника позивачів на недійсність попередніх договорів відступлення прав вимоги за договором іпотеки, що були укладені між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» та між ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» та ТОВ «ФК «Інвестстандарт», у зв`язку з недотриманням вимог про їх нотаріальне посвідчення, суд відхилив, оскільки викладені обставини не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, обидва зазначені договори посвідчені нотаріально та їх копії долучені до матеріалів справи.
Також суд відхилив доводи представника позивачів про те, що ОСОБА_4 було складено вимогу на ім`я позивачів, в якій зазначено суму заборгованості вже з урахуванням його прибутку, оскільки в судовому засіданні встановлено та підтверджено матеріалами справи, що станом на час укладання договору відступлення права вимоги між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» загальна заборгованість за кредитом ОСОБА_1 складала значно більшу суму, в той час коли ОСОБА_4 вимагав сплатити на його користь суму навіть меншу, ніж було погоджено під час розрахунку заборгованості при укладанні договору відступлення права вимоги за кредитним договором на його користь, що саме по собі виключає врахування у вказану суму розміру його прибутку.
Отримавши право вимоги на підставі договорів про відступлення права вимоги за кредитним та іпотечним договорами, ОСОБА_4 направив на адресу боржника та іпотекодавців - позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та 
ОСОБА_3 письмові вимоги щодо погашення суми заборгованості за кредитним договором. Суд не прийняв до уваги доводи представника позивачів, що таку вимогу отримав лише позивач ОСОБА_3 , оскільки представником відповідача ОСОБА_4 суду було надано докази направлення поштової кореспонденції з описом вкладення та докази отримання, з яких вбачається, що кожен з позивачів особисто отримав письмову вимогу 30 березня 2018 року, про що зроблено їх власний підпис у відповідних повідомленнях про вручення поштового відправлення. Після отримання вказаних письмових вимог позивачами не було вчинено жодних дій, спрямованих на погашення суми боргу за кредитним договором, розстрочки такого погашення тощо. При цьому, після отримання письмової вимоги, позивачем ОСОБА_1 укладено з фізичною особою договір оренди спірної квартири, за що отримано орендну плату від наймача за перший та останній місяць, однак навіть за таких умов, позивачами не було здійснено жодного платежу на погашення заборгованості за кредитним договором.
У зв`язку з невиконанням позивачами у тридцятиденний строк з моменту отримання письмової вимоги відповідача ОСОБА_4 ним, з метою задоволення своїх вимог як кредитора та іпотекодержателя, прийнято рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, задля чого подано державному реєстратору (приватному нотаріусу ДМНО Ричка Ю. О.) пакет документів для реєстрації за ним права власності на спірну квартиру. Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем. Таким чином, здійснення державної реєстрації права власності відповідача ОСОБА_4 на предмет іпотеки (спірну квартиру) приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Ю. О. вчинено законно та на підставі усіх необхідних документів, перелік яких визначено зазначеними вище нормами закону.
Тому ОСОБА_4 на законних підставах набув право власності на спірну квартиру шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, у зв`язку з чим позовні вимоги в частині визнання недійсними договорів про відступлення прав вимоги за кредитним та іпотечним договорами, визнання недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень не підлягають задоволенню.
Стосовно позовних вимог в частині визнання недійсним договору купівлі продажу від 23 жовтня 2018 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , такі вимоги є похідними від зазначених позовних вимог, у задоволенні яких судом вирішено відмовити, у зв`язку з чим такі позовні вимоги також не підлягають задоволенню. В ході розгляду даної цивільної справи судом не встановлено підстав для визнання вказаного договору купівлі-продажу недійсним.
Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Так, позивачами, з метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором, добровільно укладено з АТ «Райффайзен Банк Аваль» іпотечний договір та передано в іпотеку належне їм майно. Укладаючи вказаний іпотечний договір, позивачі усвідомлювали, що порушення зобов`язань за кредитним договором та не повернення кредитних коштів матиме наслідком звернення стягнення на предмет іпотеки, проте свідомо не погашали заборгованість за кредитним договором. Більше того, в судовому засіданні встановлено, що під час укладання кредитного договору, ОСОБА_1 було подано банку підроблену довідку про її доходи і за даним фактом вона притягалася до кримінальної відповідальності за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 366 КК України, однак на підставі статті 1 пункту «є», 6 Закону України «Про амністію» від 12 грудня 2008 року була звільнена від кримінальної відповідальності.
ОСОБА_5 є добросовісним набувачем, який законним шляхом за відплатним договором купівлі-продажу набув своє право власності на спірну квартиру. Доводи представника позивачів про недобросовісність набувача ОСОБА_5 , яка полягала у тому, що він під час укладання угоди договору купівлі-продажу був достеменно обізнаний про належність ОСОБА_4 квартири на підставі іпотечного договору, суд не прийняв до уваги, оскільки сам по собі факт набуття права власності на підставі іпотечного договору не може свідчити про сумнівність такої угоди, і такий спосіб набуття права власності у цьому випадку є законним. Посилання представника позивачів на те, що ОСОБА_5 був обізнаний про реєстрацію у спірній квартирі малолітньої дитини, оскільки під час укладання договору купівлі продажу мав на руках довідку про склад зареєстрованих осіб у спірній квартирі № 9619 від 
21 листопада 2018 року, також є не спроможними, оскільки укладання угоди з купівлі-продажу та реєстрація права власності на спірну квартиру за 
ОСОБА_5 мала місце 23 жовтня 2018 року, тоді як довідка, на яку посилається представник позивача, видана 21 листопада 2018 року, тобто майже через місяць. Разом з тим позивачів разом із малолітньою дитиною було знято з реєстрації у спірній квартирі ще 14 червня 2018 року, тобто задовго до придбання вказаної квартири ОСОБА_5 .
Враховуючи, що кватира вибула з володіння позивачів з їх волі, шляхом добровільної її передачі банку в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором та надання згоди на звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання грошових зобов`язань за кредитним договором, ОСОБА_4 набув право власності на іпотечне майно законним шляхом, а ОСОБА_5 є добросовісним набувачем, суд не знайшов підстав для задоволення віндикаційних вимог позивачів та витребування спірної квартири у ОСОБА_5 на користь позивачів.
Апеляційний суд, залишаючи без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_6 , подану в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , погодився з висновками суду першої інстанції. Зазначив, зокрема, що суд дійшов до правильного висновку про те, що між ТОВ «ФК «Інвестстандарт» та ОСОБА_4 було укладено саме договір відступлення права вимоги (цесія), тобто відповідач ОСОБА_4 , як фізична особа, мав право бути стороною такого роду правочину. Вказаний договір не суперечить нормам цивільного законодавства України, у зв`язку з чим, суд не вбачав підстав для визнання його недійсним. Відповідач 
ОСОБА_4 на законних підставах набув право власності на спірну квартиру шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, у зв`язку з чим позовні вимоги в частині визнання недійсними договорів про відступлення прав вимоги за кредитним та іпотечним договорами, визнання недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень не підлягають задоволенню, а позовні вимоги в частині визнання недійсним договору купівлі продажу від 23 жовтня 2018 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є похідними, у зв`язку з чим також не підлягають задоволенню.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 , поданої в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. Судом першої інстанції в повній мірі досліджено усі доводи позивача, які повторюються в апеляційній скарзі та надано їм всебічну обґрунтовану оцінку.
Аргументи учасників справи
У жовтні 2021 року представник ОСОБА_1 і ОСОБА_2 - ОСОБА_6 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, стягнути з відповідачів судові витрати.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що судами помилково вказано, що між ТОВ «ФК «Інвестстандарт» та ОСОБА_4 укладено саме договір відступлення права вимоги (цесія), тобто відповідач ОСОБА_4 , як фізична особа, мав право бути стороною такого роду правочину і вказаний договір не суперечить нормам цивільного законодавства України. Суди проігнорували постанову Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 і не надали належної оцінки доводам скаржника щодо того, що фізична особа не може бути стороною в договорі про відступлення прав вимоги за кредитним договором та відповідно не може бути кредитором в кредитних правовідносинах, оскільки це суперечить чинному законодавству. У справі № 465/646/11, на яку посилався скаржник в позовній заяві, відповіді на відзив та апеляційній скарзі, Верховним Судом по аналогічним правовідносинам зроблено висновки, які є протилежними, ніж ті, до яких дійшли суди першої та апеляційної інстанції у цій справі.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 відступлено від висновку, висловленого в постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11, що фізична особа не має права укладати договори відступлення прав вимоги за кредитним договором, але виключенням є лише обставина коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації, про що також зазначалось в апеляційній скарзі, однак було проігноровано судом апеляційної інстанції.
У грудні 2021 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» подало відзив на касаційну скаргу, в якому просить оскаржені судові рішення залишити без змін, касаційну скаргу - без задоволення.
Зазначає, що у зв`язку з укладенням договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки нотаріусом правомірно внесені відповідні зміни щодо особи іпотекодержателя в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, здійснена заміна іпотекодержателя на ОСОБА_4 . Внаслідок цього 
ОСОБА_4 отримав право вимагати від ОСОБА_1 виконання своїх грошових зобов`язань, що виникли на підставі кредитного договору, на його користь, а у випадку їх невиконання - задовольнити свої вимоги за рахунок майна переданого в забезпечення згідно іпотечного договору. В подальшому ОСОБА_4 з дотриманням вимог чинного законодавства звернув стягнення на іпотечне майно, за його заявою нотаріусом була знята заборона відчуження предмета іпотеки, після чого ОСОБА_4 продав отримане у власність майно ОСОБА_5 .
Оспорюваний договір відступлення права вимоги за кредитним договором не передбачає надання фінансових послуг під відступлення права грошової вимоги. Наведене доводить відсутність у оспорюваному договорі відступлення права вимоги за кредитним договором ознак умов договору факторингу. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року по цивільній справі № 191/748/15-ц. Договори відступлення права вимоги за кредитним договором, укладені між АТ «Райффайзен Банк» та АТ «Комерційний Індустріальний Банк» та між ОСОБА_4 та ТОВ «ФК «Інвестстацдарт» не містять умов договору факторингу, тобто не передбачають сплату первісним кредитором новому кредитору винагороди за надання права грошової вимоги, а за своєю правовою природою є оплатними договорами відступлення права вимоги. Зазначені договори укладені з додержанням усіх вимог чинного законодавства України, а тому відсутні правові підстави для визнання їх недійсними.
У грудні 2021 року ОСОБА_5 через свого представника ОСОБА_9 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить оскаржені судові рішення залишити без змін, касаційну скаргу - без задоволення.
Указує, що суди дійшли правильного висновку про те, що між ГОВ «ФК «Інвестстандарт» та ОСОБА_4 укладено договір відступлення права вимоги і відповідач ОСОБА_4 , як фізична особа, мав право бути стороною такого роду правочину. Вказаний договір не суперечить нормам цивільного законодавства України, у зв`язку з чим не вбачається підстав для визнання нию недійсним.
Рух справи
Ухвалою Верховного Суду від 11 листопада 2021 року відкрито касаційне провадження у справі.
В ухвалі зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд першої та апеляційної інстанції в оскаржених судових рішеннях застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі 
№ 465/646/11, від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18). 
Ухвалою Верховного Суду від 23 червня 2022 року справу призначено до судового розгляду.
Фактичні обставини
Суди встановили, що ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_10 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 04 вересня 1998 року, виданого Придніпровською ГРЕС згідно з розпорядженням (наказом) від 
04 вересня 1998 року №1971, на праві приватної власності належала квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 56,90 кв. м. 
27 вересня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 014/137407/3182/82, згідно умов якого ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії у сумі 212 736,30 грн зі сплатою 13,5 % річних за користування кредитом на строк до 27 вересня 2017 року.
27 вересня 2007 року, з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 014/137407/3182/82 від 27 вересня 2007 року, між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (іпотекодержатель) та ОСОБА_1 , ОСОБА_8 та ОСОБА_3 (іпотекодавці) було укладено іпотечний договір № 014/137407/3182/82/1, предметом якого є квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . За умовами вказаного договору іпотекодержатель має право у випадку невиконання іпотекодавця ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором отримати задоволення за рахунок заставленого майна. Загальна вартість предмета іпотеки визначена сторонами в сумі 298 347,00 грн. Зазначений договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шрамко О. Ю. та зареєстровано в реєстрі за № 10139. 
22 лютого 2008 року Самарським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області зареєстровано шлюб між ОСОБА_11 та ОСОБА_8 , актовий запис № 39, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 . Після реєстрації шлюбу прізвище дружини змінено на « ОСОБА_8 ».
12 жовтня 2009 року за вих. № 4534 представником ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» подано до Самарського районного суду м. Дніпропетровська позовну заяву ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Дніпропетровської обласної дирекції до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , третя особа - паспортно-реєстраційний відділ Самарського РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області, про звернення стягнення на предмет іпотеки. 
18 квітня 2011 року за вих. № 1208 представником ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» подано до Самарського районного суду м. Дніпропетровська заяву про залишення вказаного позову без розгляду.
Згідно довідки № 1396 від 05 червня 2015 року, виданої КП «Житлове господарство Самарського району» Дніпропетровської міської ради, за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані 3 особи: ОСОБА_2 з сином ОСОБА_13 і матір`ю ОСОБА_1 . 
Згідно розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором 
№ 014/137407/3182/82, сформованого ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» станом на 26 лютого 2018 року, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором складає 2 710 832,90 грн, з яких: 210 169,19 грн - прострочена заборгованість за кредитом, 276 485,37 грн - прострочена заборгованість за відсотками, 
2 221 846,32 грн - розрахована пеня. Останній платіж на погашення заборгованості за кредитним договором ОСОБА_1 здійснено 23 січня 2009 року.
26 лютого 2018 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (первісний кредитор) та ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» (новий кредитор) укладено договір відступлення права вимоги б/н, відповідно до умов якого первісний кредитор відступає за плату новому кредитору належні йому права вимоги за кредитним договором № 014/137407/3182/82 від 27 вересня 2007 року, а новий кредитор набуває вказані права вимоги та сплачує первісному кредитору вартість прав вимоги (170 000,00 грн згідно п. 3.1 договору), що відступаються (відчужуються) в порядку та на умовах, передбачених цим договором.
Згідно Додатку №1 до Договору відступлення права вимоги від 26 лютого 
2018 року - Розрахунку заборгованості за кредитним договором 
№ 014/137407/3182/82 від 27 вересня 2007 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний індустріальний Банк» здійснили розрахунок заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 014/137407/3182/82 від 27 вересня 2007 року та засвідчили, що станом на 26 лютого 2018 року - дату укладання Договору відступлення права вимоги від 26 лютого 2018 року, загальна сума заборгованості боржника перед первісним кредитором без урахування штрафних санкцій (пеня, штраф) становить 488 986,58 грн та складається з: прострочена заборгованість за кредитом - 210 169,19 грн, заборгованість по процентах - 2 332,02 грн, прострочена заборгованість по процентах - 276 485,37 грн. Разом із підписанням цього додатку новий кредитор засвідчив, що наведений у ньому розрахунок заборгованості його повністю задовольняє, є належним підтвердженням суми грошових вимог до боржника, права за якими відступаються згідно з договором відступлення права вимоги від 26 лютого 2018 року та засвідчив відсутність у нього претензій щодо розрахунку. 
26 лютого 2018 року боржника та іпотекодавців ОСОБА_1 , ОСОБА_8 та ОСОБА_3 повідомлено про відступлення прав вимоги на користь ПАТ «Комерційний індустріальний Банк» за договором про відступлення прав вимоги від 26 лютого 2018 року - Додаток № 2 до вказаного договору.
Згідно акту приймання-передачі документації за договором відступлення права вимоги від 26 лютого 2018 року (Додаток № 3) ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» передало, а ПАТ «Комерційний індустріальний Банк» прийняло документацію у складі копії кредитного договору № 014/137407/3182/82 від 27 вересня 
2007 року та документів судового та/або виконавчого провадження, пов`язаного з правом вимоги за вказаним договором.
26 лютого 2018 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (іпотекодержатель та/або первісний кредитор) та ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» (новий іпотекодержатель та/або новий кредитор) укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, за змістом якого, у зв`язку з укладенням сторонами договору відступлення права вимоги від 26 лютого 2018 року за кредитним договором № 014/137407/3182/82 від 27 вересня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 , іпотекодержатель передає, а новий іпотекодержатель приймає всі права вимоги за іпотечним договором 
№ 014/137407/3182/82/1 від 27 вересня 2007 року, що укладений між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 , ОСОБА_8 
і ОСОБА_3 . Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Немм О. В. та зареєстровано в реєстрі (реєстровий номер на копії, що міститься в матеріалах справи не читабельний).
26 лютого 2018 року між ПАТ «Комерційний індустріальний Банк» (первісний кредитор) та ТОВ «ФК «Інвестстандарт» (новий кредитор) укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до умов якого первісний кредитор відступає за плату новому кредитору належні йому права вимоги за кредитним договором № 014/137407/3182/82 від 27 вересня 2007 року, а новий кредитор набуває вказані права вимоги та сплачує первісному кредитору вартість прав вимоги (174 000,00 грн згідно п. 3.1 договору), що відступаються (відчужуються), в порядку та на умовах, передбачених цим договором.
ПАТ «Комерційний індустріальний Банк» та ТОВ «ФК «Інвестстандарт» складено повідомлення боржника та іпотекодавців ОСОБА_1 , ОСОБА_8 та ОСОБА_3 про відступлення прав вимоги за кредитним договором на користь ТОВ «ФК «Інвестстандарт» відповідно до договору про відступлення прав вимоги від 26 лютого 2018 року - Додаток №2 до вказаного договору.
26 лютого 2018 року між ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» (іпотекодержатель та/або первісний кредитор) та ТОВ «ФК «Інвестстандарт» (новий іпотекодержатель та/або новий кредитор) укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, за змістом якого, у зв`язку з укладенням сторонами договору відступлення права вимоги від 26 лютого 
2018 року за кредитним договором № 014/137407/3182/82 від 27 вересня 
2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 , іпотекодержатель передає, а новий іпотекодержатель приймає всі права вимоги за Іпотечним договором № 014/137407/3182/82/1 від 27 вересня 2007 року, що укладений між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 , ОСОБА_8 і ОСОБА_3 . Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Немм О. В. та зареєстровано в реєстрі за № 309.
26 лютого 2018 року між ТОВ «ФК «Інвестстандарт» (первісний кредитор) та ОСОБА_4 (новий кредитор) було укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до умов якого первісний кредитор відступає за плату новому кредитору належні йому права вимоги за кредитним договором 
№ 014/137407/3182/82 від 27 вересня 2007 року, а новий кредитор набуває вказані права вимоги та сплачує первісному кредитору вартість прав вимоги (176 000,00 грн згідно п. 3.1 договору), що відступаються (відчужуються), в порядку та на умовах, передбачених цим договором.
Згідно Додатку № 1 до Договору відступлення права вимоги від 26 лютого 
2018 року - Розрахунку заборгованості за кредитним договором 
№ 014/137407/3182/82 від 27 вересня 2007 року ТОВ «ФК «Інвестстандарт» та ОСОБА_4 здійснили розрахунок заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 014/137407/3182/82 від 27 вересня 2007 року та засвідчили, що станом на 26 лютого 2018 року - дату укладання Договору відступлення права вимоги від 26 лютого 2018 року, загальна сума заборгованості боржника перед первісним кредитором без урахування штрафних санкцій (пеня, штраф) становить 488 986,58 грн та складається з: прострочена заборгованість за кредитом - 210 169,19 грн, заборгованість по процентах - 2 332,02 грн, прострочена заборгованість по процентах - 276 485,37 грн. Разом із підписанням цього додатку новий кредитор засвідчив, що наведений у ньому розрахунок заборгованості його повністю задовольняє, є належним підтвердженням суми грошових вимог до боржника, права за якими відступаються згідно з договором відступлення права вимоги від 26 лютого 2018 року та засвідчив відсутність у нього претензій щодо даного розрахунку. 
ТОВ «ФК «Інвестстандарт» та ОСОБА_4 складено повідомлення боржника та іпотекодавців ОСОБА_1 , ОСОБА_8 та ОСОБА_3 про відступлення прав вимоги за кредитним договором на користь ОСОБА_4 відповідно до договору про відступлення прав вимоги від 26 лютого 2018 року - Додаток № 2 до вказаного договору.
Згідно акту приймання-передачі документації за договором відступлення права вимоги від 26 лютого 2018 року (Додаток №3) ТОВ «ФК «Інвестстандарт» передало, а ОСОБА_4 прийняв документацію у складі копії кредитного договору № 014/137407/3182/82 від 27 вересня 2007 року та документів судового та/або виконавчого провадження, пов`язаного з правом вимоги за вказаним договором.
26 лютого 2018 року між ТОВ «Фінансова компанія «Інвестстандарт» (іпотекодержатель/первісний кредитор) та ОСОБА_4 (новий іпотекодержатель/новий кредитор) укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки за змістом якого, у зв`язку з укладенням сторонами договору відступлення права вимоги від 26 лютого 2018 року за кредитним договором № 014/137407/3182/82 від 27 вересня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 , іпотекодержатель передає, а новий іпотекодержатель приймає всі права вимоги за Іпотечним договором 
№ 014/137407/3182/82/1 від 27 вересня 2007 року, що укладений між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 , ОСОБА_8 
і ОСОБА_3 . Предметом іпотеки за договором іпотеки, право вимоги за яким відступається за цим договором є квартира за адресою: АДРЕСА_2 . Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Немм О. В. та зареєстровано в реєстрі за № 313.
01 березня 2018 року ТОВ «ФК «Інвестстандарт» на адресу ОСОБА_1 , ОСОБА_8 та ОСОБА_3 засобами поштового зв`язку направлено повідомлення про відступлення ОСОБА_4 права вимоги за кредитним договором № 014/137407/3182/82 від 27 вересня 2007 року та іпотечним договором № 014/137407/3182/82/1 від 27 вересня 2007 року на підставі договору відступлення права вимоги від 26 лютого 2018 року та договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки, укладеними між первісним кредитором та новим кредитором. Також повідомлено про здійснення всіх зобов`язань за кредитним договором та договором забезпечення на користь нового кредитора - ОСОБА_4 із зазначенням його реквізитів.
03 березня 2018 року ОСОБА_4 засобами поштового зв`язку рекомендованими листами з повідомленнями направлено письмові вимоги від 26 лютого 2018 року на ім`я ОСОБА_3 , ОСОБА_14 та ОСОБА_1 про усунення порушень умов кредитного договору 
№ 014/137407/3182/82 від 27 вересня 2007 року, в яких повідомлено про відступлення права вимоги за кредитним та іпотечним договорами на користь ОСОБА_4 , а також повідомлено про наявність станом на 26 лютого 
2018 року заборгованості за кредитним договором у розмірі 473 268,50 грн та визначено вимогу в тридцятиденний строк виконати порушене зобов`язання, сплативши вказану суму. Також попереджено, що у разі невиконання вимоги ОСОБА_4 буде вимушений звернути стягнення на іпотечне майно - квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .
Вказані вимоги було отримано ОСОБА_3 , ОСОБА_14 та ОСОБА_1 30 березня 2018 року, що підтверджується копіями відповідних фіскальних чеків, описів вкладення до листа з оголошеною цінністю та рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення, які долучені до матеріалів справи.
22 травня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_15 укладено договір оренди квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Умовами вказаного договору визначено щомісячну орендну плату у розмірі 3 500 грн. Строк дії вказаного договору визначено до 01 січня 2019 року.
Право власності ОСОБА_4 на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровано 01 червня 2018 року, номер запису про право власності 26423374, державним реєстратором - приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Ю. О. на підставі іпотечного договору № 014/137407/3182/82/1 від 27 вересня 2007 року та договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 26 лютого 2018 року.
23 жовтня 2018 року між ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_5 (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого продавець передав у власність, а покупець прийняв квартиру за адресою: 
АДРЕСА_2 . Продаж квартири здійснено за 471 111,61 грн. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Гугель С. Ю. та зареєстровано в реєстрі за № 1553.
На виконання умов вказаного договору купівлі-продажу від 23 жовтня 2018 року ОСОБА_5 сплатив на користь ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 
471 111,00 грн. 
Право власності ОСОБА_5 на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровано 23 жовтня 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Гугель С. Ю. на підставі договору купівлі-продажу квартири від 23 жовтня 2018 року.
Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 9619, виданої відділом обліку проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради 21 листопада 2018 року, за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані з 21 листопада 2018 року власник ОСОБА_5 , його донька ОСОБА_16 та дружина ОСОБА_17 . В той же час, ОСОБА_13 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за вказаною адресою зняті з реєстрації 14 червня 2018 року. 
Позиція Верховного Суду
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду заслухав суддю-доповідача, перевірив наведені у касаційній скарзі доводи, за результатами чого робить висновок про наявність правових підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з таких мотивів.
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. 
У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.
Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.
Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах.
Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини першої статті 512 ЦК України). 
Тобто відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); (б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України).
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Отже, обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги.
Цивільне законодавство передбачає заміну кредитора в будь-якому зобов`язанні, за винятком зобов`язань, нерозривно пов`язаних з особою кредитора (стаття 515 ЦК України). При цьому заборона на відступлення права вимоги має встановлюватися законом або договором. 
Згідно частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. 
У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України.
З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності.
Перекваліфікація відповідного договору може мати місце, зокрема, при: (а) недійсності договору (зокрема, удаваності договору); (б) тлумаченні змісту договору. Перекваліфікація договору можлива тільки в тих випадках, коли вона відбувається в межах спору, що стосується такого договору. Саме такий висновок зумовлений тим, що по своїй суті перекваліфікація направлена на з`ясуванні справжньої волі сторін договору, який перекваліфіковується в інший. А це, відповідно, можливо зробити тільки в рамках спору щодо такого договору. 
У постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження 
№ 14-222цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок що «фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами які мають право на здійснення фінансових операцій, та внесені до реєстру фінансових установ. Як вбачається з встановлених судами обставин, з укладенням договору про відступлення права вимоги за кредитним договором, відбулася заміна кредитодавця, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичних осіб, які не можуть надавати фінансові послуги згідно з наведеними нормами права. Отже, відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа(аналогічна позиція висловлювалась Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2018 року (справа № 909/968/16)».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) вказано, що «договір відступлення права вимоги та договір факторингу можуть мати схожі умови, проте їх правова природа, предмет та мета укладення суттєво відрізняються. Вирішуючи виключну правову проблему щодо розмежування правочину відступлення права вимоги та договору факторингу, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що слід виходити з наведених вище суттєвих ознак указаних договорів, які відрізняють договір відступлення права вимоги від договору факторингу. Так, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу. Якщо укладений договір відступлення права вимоги містить умови, які притаманні виключно договору факторингу, або навпаки, то суд має з`ясувати, який саме договір укладений сторонами, з урахування всієї сукупності його суттєвих ознак».
У постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження 
№ 14-222цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила загальний висновок, який надалі застосувала у постанові від 10 листопада 2020 року у справі 
№ 638/22396/14-ц (провадження № 14-16цс20), про те, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме - кредитор-банк або інша фінансова установа. З огляду на підхід, який Велика Палата Верховного Суду застосувала у постанові у справі № 906/1174/18, слід відступити від означеного загального висновку, сформульованого у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18), конкретизувавши цей висновок так, що відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації».
Обміркувавши норми основного регулятора приватних відносин, яким є ЦК України, вказані висновки Великої Палати Верховного Суду, з урахуванням принципу розумності, колегія суддів вважає:
в справі, що переглядається, оспорювані договори відступлення по своїй суті є купівлею-продажем майнових прав (так званий продаж боргів);
в імперативній нормі приватного права відсутня заборона на відступлення (купівлю-продаж, міну, дарування майнових прав) права вимоги, яке виникло на підставі кредитного договору, будь-якій особі;
внаслідок відступлення права вимоги, яке виникло на підставі кредитного договору, не відбувається будь-якого порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу боржника, що є необхідним для застосування конструкції оспорювання правочину.
Водночас у постановіВеликої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18) зроблено загальний висновок про те, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме - кредитор-банк або інша фінансова установа. 
У постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження 
№ 12-1гс21) Велика Палата Верховного Суду відступила від означеного загального висновку конкретизувавши його лише виключенням, що відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації.
Тому без відступу від висновку, викладеного у наведених постановах Великої Палати Верховного Суду (шляхом конкретизації), колегія суддів позбавлена можливості ухвалити остаточне рішення у цій справі.
Конкретизація висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах є формою відступлення від нього, про що свідчить практика Великої Палати Верховного Суду (див. пункт 62 постанови від 16 березня 
2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21), пункт 42 постанови від 9 лютого 2021 року у справі № 381/622/17 (провадження 
№ 14-98цс20)).
Європейський суд з прав людини зауважив, що судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, ЄСПЛ, від 22 листопада 1995 року). 
У зв`язку із наведеним колегія суддів вважає за необхідне відступити від висновку, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 
31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18) тавід 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) шляхом його конкретизації та вказати, що:
в імперативній нормі приватного права відсутня заборона на відступлення (купівлю-продаж, міну, дарування майнових прав) права вимоги, яке виникло на підставі кредитного договору, будь-якій особі;
внаслідок відступлення права вимоги, яке виникло на підставі кредитного договору, не відбувається будь-якого порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу боржника, що є необхідним для застосування конструкції оспорювання правочину.
Керуючись статтями 260, 403, 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Передати справу № 206/4841/20 на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                             В. І. Крат
 
Судді:                                                                                       Н. О. Антоненко
 
І. О. Дундар
 
                                                                                                Є. В. Краснощоков
 
М. М. Русинчук