Постанова
Іменем України
 
04 травня 2022 року
м. Київ
 
справа № 159/4146/17
провадження № 61-8837св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,                     Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач  - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» про визнання недійсними пунктів кредитного договору та додаткової угоди до нього
 
за касаційною скаргою Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області  від 09 лютого 2021 року у складі судді Панасюк С. Л. та постанову Волинського апеляційного суду від 26 квітня 2021 року у складі колегії суддів: Здрилюк О. І., Бовчалюк З. А., Карпук А. К.,
 
 ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позову банку 
 
У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати недійсними пункти кредитного договору від 28 липня 2006 року                                   № VОКVGК00001001, а саме: пункти 2.2.3, 2.3.9, 3.2, 3.7, 6.3 - повністю; пункт 1.1 - в частині сплати винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця                в період сплати в розмірі 0,21 % від суми виданого кредиту; пункт 3.4 - в частині нарахування відсотків, виходячи із фактичної кількості днів користування кредитом - 360 у році; пункт 6.2 - в частині сплати винагороди за здійснення банком додаткового моніторингу; пункт 6.6. - в частині можливості виконання зобов`язання іншою особою за згодою банку; визнати недійсною додаткову угоду від 21 листопада 2011 року до кредитного договору від 28 липня 2006 року, укладеного між нею та відповідачем.
 
На обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1  зазначала, що  27 липня                 2006 року між нею і Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», був укладений кредитний договір № VOKVGK00001001, за умовами якого банк зобов`язався надати їй кредит готівкою через касу на строк                             з 28 липня 2006 року до 28 липня 2021 року включно у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 27 000,00 дол. США на придбання житла, а також                     у розмірі 4 408,66 дол. США на сплату страхових платежів зі сплатою за користування кредитом 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця у період сплати у розмірі 0,21 % від суми виданого кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з пунктом 6.2 цього договору.
 
21 листопада 2011 року між нею і ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», було укладено додаткову угоду до кредитного договору від 28 липня 2006 року № VОКVGК00001001.
 
Крім цього, між нею і Страховою компанією «Інгосстрах» були укладені договори страхування майна.
 
Позивач посилалась на те, що при укладенні кредитного договору ЗАТ КБ «ПриватБанк», а при укладенні додаткової угоди - його правонаступник ввели її в оману, включили низку незаконних і несправедливих умов, які призвели до негативних наслідків, що є підставою для визнання недійсними окремих пунктів кредитного договору, а також визнання недійсною додаткової угоди. Також вказувала на те, що відповідач не був повноважний укладати додаткову угоду, оскільки 27 лютого 2007 року банк відступив право вимоги за кредитним договором компанії «Юкрейн Мортгейдж ДЛоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ».
 
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила задовольнити. 
 
Справу суди розглядали судами неодноразово
Ковельський міськрайонний суд Волинської області рішенням від 02 березня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.
 
Рішення суду мотивоване тим, що позивач не довела того, що на момент укладення кредитного договору та додаткової угоди банком, як сторона цих правочинів, увів ОСОБА_1 в оману щодо обставин, які впливають на вчинення нею вказаних правочинів. Також позивач не надала належних та допустимих доказів про порушення відповідачем її законних прав та інтересів під час укладання додаткової угоди від 21 листопада 2011 року до кредитного договору від 28 липня 2006 року № VОКVGК00001001.
 
Апеляційний суд Волинської області постановою від 10 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення. Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 02 березня 2018 року залишив без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що зі змісту кредитного договору не вбачається несправедливих умов, тому позовні вимоги є недоведеними та необґрунтованими. Позивача перед укладанням кредитного договору було ознайомлено як з умовами договору, так і з сукупною вартістю кредиту, що включає в себе заборгованість з кредиту, відсотки, винагороди та комісію. Вимоги частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» станом на дату укладання кредитного договору та додаткової угоди стосовно сторін цих правочинів банк дотримав, що стверджується змістом кредитного договору та додаткової угоди, які були підписані особисто ОСОБА_1 . Те, що кредитний договір і додаткова угода містять її підписи, позивач не оспорювала. Таким чином, позивач була ознайомлена повною мірою з умовами кредитування та орієнтовною сукупною вартістю кредиту і орієнтовним розрахунком сукупної вартості кредиту за кредитним договором; умовами додаткової угоди. 
 
Верховний Суд постановою від 01 липня 2020 року касаційну скаргу                            ОСОБА_1 задовольнив частково. Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 02 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду Волинської області від 10 травня 2018 року скасував, справу передав на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не врахував, що встановлення невиправданих платежів, спрямованих на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту                    у відповідних правовідносинах, і такі умови договору порушують публічний порядок та є нікчемними; не оцінив відповідних умов кредитного договору, якими передбачений обов`язок позичальника щодо сплати комісій. Тому суд зробив передчасний висновок про відмову в позові з підстав недоведеності. При апеляційному перегляді рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції зазначені вимоги закону не врахував та помилково залишив без змін рішення суду першої інстанції.
 
Ковельський міськрайонний суд Волинської області рішенням від 09 лютого           2021 року позов задовольнив частково. Визнав недійсним пункт 1.1 кредитного договору від 28 липня 2006 року № VOKVGK00001001, укладеного між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» і ОСОБА_1  у частині сплати винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0,21 % від суми виданого кредиту. Визнав недійсним пункт 6.2 кредитного договору від 28 липня 2006 року № VOKVGK00001001, укладеного між АТ КБ «ПРИВАТБАНК»                                      і ОСОБА_1 у частині сплати винагороди за здійснення банком додаткового моніторингу. Визнав повністю недійсними пункти 3.7, 6.3, 2.2.3 кредитного договору від 28 липня 2006 року № VOKVGK00001001, укладеного між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 . У решті позову відмовив.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, щооскільки умовами кредитного договору неправомірно передбачено сплату позичальником винагороди за надання фінансового інструменту в момент надання кредиту, винагороди за проведення додаткового моніторингу та винагороди за резервування ресурсів, які є несправедливими, тому наявні правові підстави для часткового задоволення позову. 
 
Волинський апеляційний суд постановою від 26 квітня 2021 року рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 09 лютого 2021 року змінив. Виключив з мотивувальної частини рішення суду посилання на пункт 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ                          від 10 травня 2007 року № 168. В решті рішення суду залишив без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову та визнання недійсними пунктів кредитного договору.Помилкове посилання суду                                у мотивувальній частині на пункт 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168, які прийняті після укладення 28 липня 2006 року кредитного договору, - не впливає                                     на правильність оскаржуваного рішення та не є підставою для його скасування, а є підставою для його зміни шляхом виключення цього посилання                                   із мотивувальної частини рішення суду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її узагальнені аргументи 
 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду 25 травня 2021 року,                       АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить скасувати рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області  від 09 лютого 2021 року в частині задоволення позовних вимог та постанову Волинського апеляційного суду від 26 квітня                2021 року  повністю, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. 
Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права                           у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду                            від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц та від 04 листопада 2020 року                 у справі № 467/878/15.
На обґрунтування касаційної скарги банк посилається на те, що суди порушили порядок, встановлений для вирішення питання, не перевірили заяви позивача, допустили однобічність і неповноту судового розгляду, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків судів попередніх інстанцій, викладених в оскаржуваних рішеннях, фактичним обставинам справи, допустили порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і відповідно до статті 412 ЦПК України є підставою для їх скасування.
Судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог не оскаржуються, тому не є предметом касаційного перегляду відповідно до статті 400 ЦПК України.  
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 10 червня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції. 
 
16 липня 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
28 липня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», і ОСОБА_1 був укладений кредитний договір                             № ОКVGК00001001, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику ОСОБА_1 кредит на строк з 28 липня 2006 року до 28 липня 2021 року включно в розмірі 27 000,00 дол. США на придбання житла, а також у розмірі                 4 408,66 дол. США - на сплату страхових платежів у випадках та згідно                     з порядком, передбаченим пунктами 2.1.3, 2.2.7 кредитного договору, зі сплатою за користування кредитом 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця у період сплати у розмірі 0,21 % від суми виданого кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з пунктом 6.2 договору.
21 листопада 2011 року між ОСОБА_1 і банком укладено додаткову угоду до кредитного договору від 28 липня 2006 року № VОКVGК00001001. 
Згідно з повідомленням, направленим позичальнику ОСОБА_1 , 19 лютого 2007 року банк відступив свої права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки відповідно до пункту 2.3.10 кредитного договору компанії «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ» з місцезнаходженням за адресою: Пелліпар Хаус , 1-й поверх, Клоук Лейн, 9, Лондон, ЕС4Л 21Ш, Великобританія , яка надалі поіменована «ЮМЛ». Внаслідок відступлення ЮМЛ                 є єдиним власником усіх прав вимоги за кредитним договором (у тому числі, а не обмежуючись ним, прав на отримання всіх платежів, передбачених кредитним договором, і всіх прав іпотекодержателя за договором іпотеки) з 19 лютого               2007 року.
Пунктом 1.1 кредитного договору встановлено, що банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк               з 28 липня 2006 року до 28 липня 2021 року включно у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 27 000,00 дол. США на придбання житла, а також                          у розмірі 4 408,66 дол. США на сплату страхових платежів у випадках та згідно з порядком, передбаченим пунктами 2.1.3, 2.2.7 цього договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту                 в розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісячно в період сплати у розмірі 0,21 % від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з пунктом 3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з пунктом 6.2 даного договору. Періодом сплати вважати період з 25 до 31 числа кожного місяця.
Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в такому порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 383,65 дол. США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, відсотками, винагороди, комісії.
Пунктом 2.2.3 кредитного договору визначено, що позичальник зобов`язується сплатити банку винагороду і комісію згідно з пунктом 1.1.
Пунктом 2.3.9 кредитного договору встановлено, що банк має право доводити до відома третіх осіб інформацію про заборгованість позичальника за цим договором, а також про наявність (відсутність) і стан майна, переданого на забезпечення виконання зобов`язання, у випадку порушення позичальником зобов`язань за цим договором.
Пунктом 3.2 кредитного договору визначено, що згідно зі статтею 212 ЦК України при порушенні позичальником зобов`язань з погашення кредиту позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 3 % на місяць, що нараховані на суму не погашеної в строк заборгованості за кредитом. При порушенні позичальником будь-якого зобов`язання банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки.
Пунктом 3.4 кредитного договору встановлено, що нарахування відсотків здійснюється в останню дату списання відсотків, при цьому відсотки розраховуються на фактичний залишок заборгованості за кожний календарний день, виходячи з фактичної кількості днів користування кредитом - 360 днів              у році. Відсотки розраховуються щомісяця, за період з першої дати поточного періоду сплати включно. Дата погашення кредиту в розрахунок не включається. Повне погашення відсотків здійснюється не пізніше дня повного погашення суми  кредиту.
Пунктом 3.7 кредитного договору встановлено, що позичальник сплачує банку винагороду у розмірі й строки, зазначені у пункті 1.1 цього договору. Якщо згідно з пунктом 1.1 цього договору передбачена щомісячна сплата винагороди, то вона встановлюється у фіксованому розмірі (зазначеному у пункті 1.1) від дня списання коштів з кредитного рахунка до дати повного погашення кредиту. При цьому незалежно від кількості днів, що минули від дня закінчення останнього періоду сплати до дня останнього остаточного погашення кредиту, винагорода сплачується у вищевказаному розмірі. Нарахування винагороди на прострочену заборгованість за кредитним договором не проводиться.
Пунктом 6.2 кредитного договору визначено, що при невиконанні позичальником умов, передбачених пунктом 2.2.11 договору, банк зобов`язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту за рахунком. При цьому позичальник сплачує банкові винагороду, що дорівнює суми залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими банком на останній термін сплати. Сплата винагороди здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, винагорода сплачується в гривневому еквіваленті за курсом Нацбанку України на дату сплати.
Пунктом 6.3 кредитного договору визначено, що всі види платежів (за винятком кредиту, винагороди за проведення додаткового моніторингу, неустойки), що вносяться позичальником за цим договором, є відсотками в розумінні ЦК України.
Пунктом 6.6 кредитного договору визначено, що виконання зобов`язань за цим договором здійснюється за місцем знаходженням підрозділу банку, що надав кредит. Зобов`язання позичальника, за згодою банку, можуть бути виконані іншою особою.
21 листопада 2011 року між банком та позивачем було укладено додаткову угоду до кредитного договору від 28 липня 2006 року № VOKVGK00001001, за умовами якої сторони домовилися внести такі зміни до кредитного договору суму заборгованості, що виникла в період з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання цієї додаткової угоди, зменшити на 6,45 дол. США, а саме: відсотки у розмірі 0 доларів США, комісія у розмірі 0 дол. США, пеня у розмірі 6,45 дол. США; згідно зі статтями 212, 651 ЦК України у разі порушення позичальником будь-якого із зобов`язань, передбачених у графіку погашення кредиту, понад 31 день позичальник сплачує банку штраф у розмірі 6,45 дол. США.
13 жовтня 2011 року між « Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 Пі-Ел--Сі» (продавець) та ПАТ КБ «ПриватБанк» (покупець) та «ТМФ Транс Лімітед» був укладений договір викупу (відступлення) прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сидник І. О. та зареєстрований у реєстрі за № 611612.
Пунктом 1.1 договору сторони визначили, що термін «відповідні основні іпотечні активи» означає відповідні права вимоги за іпотеками та відповідні права вимоги за кредитами.
Пунктом 2.1 договору сторони погодили, що продавець « Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс №1 Пі-Ел-Сі» погоджується продати, а покупець ПАТ КБ «ПриватБанк» погоджується купити відповідні основні іпотечні активи.
Пунктом 2.2 договору передбачено, що сторони домовляються, що відповідні основні іпотечні активи продаються відповідно до Переліку Активів.
Пунктом 2.4 договору передбачено, що купівля-продаж відповідних основних іпотечних активів та відповідне відступлення відповідних основних іпотечних активів покупцем набирає чинності негайно після укладання та нотаріального посвідчення цього договору.
Згідно з додатком 1 «Перелік Активів» до договору серед активів, за якими до ПАТ КБ «ПриватБанк» перейшло право вимоги, зазначено також зобов`язання, які виникли на підставі кредитного договору від 28 липня 2007 року                              № VОКVGК00001001, укладеного між ОСОБА_1 і ПАТ КБ «ПриватБанк» (актив за порядковим номером 222). 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;                   2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судом норм                   права  в  межах   касаційної  скарги,  дійшов  висновку,  що  касаційна  скарга  не
підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
 
Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частини перша - третя статті 203 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627                     ЦК України).
Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
Частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлено, що банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.
Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»              (у редакції станом на дату укладення кредитного договору) передбачено, що додоговорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про  несправедливі  умови  в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для  надання  кредиту  необхідно  передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших  фінансових  інструментів,  крім  випадків,  коли   споживач одержує  за  таким  депозитом,  такими  цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку,  як і ставка за його кредитом; 2) споживач  зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір                                               з  кредитодавцем  або  третьою  особою,  визначеною кредитодавцем,  крім  випадків,  коли  укладення  такого  договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким  договором прямо   передбачені   у   складі  сукупної  вартості  кредиту  для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких  витратах  за  договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються  дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.
Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
Пунктами 3, 10, 11, 13, 15 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що несправедливими є, зокрема умови договору про: встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права                         в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей.
За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі               № 6-1746цс16 зазначено, що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсацію сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним.
Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника.
Встановивши, що умови кредитного договору, викладені у пунктах 1.1, 2.2.3, 3.7, 6.2, 6.3, є несправедливими щодо позичальника, оскільки порушують принцип добросовісності, обмежують його права як споживача, вносять істотний дисбаланс у взаємовідносини між банком та позичальником, завдають йому шкоди, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання їх недійсними.
Висновки судів не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц та від 04 листопада                 2020 року у справі № 467/878/15.
 
Аргументи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах судових рішень, у значній мірі зводяться до незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судами, а також зводяться до необхідності переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції (стаття 400 ЦПК України).  
 
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та постанову Волинського апеляційного суду від 26 квітня 2021 року  - без змін. 
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд  у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.
 
Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області  від 09 лютого 2021 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та постанову Волинського апеляційного суду від 26 квітня 2021 року залишити без змін.
 
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її прийняття,                       є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді                                                                         А. Ю. Зайцев
 
                                                                                    В. М. Коротун
 
                                                                                    М. Ю. Тітов