Справа №575/692/21 	Головуючий у суді 1-ї інстанції - 	
Номер провадження 23-з/816/13/22 	Суддя-доповідач Рунов В. Ю. 	
Категорія  130 КУпАП  	  	

ПОСТАНОВА
Іменем України

09 червня 2022 року суддя Сумського апеляційного суду Рунов В. Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми заяву ОСОБА_1 про відвід судді апеляційного суду ФІЛОНОВОЇ Ю. О. у справі про адміністративне правопорушення № 575/692/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову судді Великописарівського районного суду Сумської області від 21.12.2021 про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП, 

установив:

У провадженні Сумського апеляційного суду знаходиться справа про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову судді Великописарівського районного суду Сумської області від 21.12.2021 щодо визнання його винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, яка за результатами автоматизованого розподілу справ між суддями апеляційного суду передана в провадження (для розгляду) судді цього суду Філоновій Ю. О.
21.01.2022 на адресу суду від ОСОБА_1 надійшло клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції разом із копіями довіреності та диплому про юридичну освіту, а 27.01.2022 постановою судді Філонової Ю. О. відмовлено в задоволенні вказаного клопотання. При цьому своє рішення суддя Філонова Ю. О. умотивувала тим, що в справі про адміністративне правопорушення бути захисником може виключно адвокат, звернувши увагу, що в цій справі правову допомогу ОСОБА_2 надає адвокат Белінський В. А.
22.02.2022 до апеляційного суду надійшла аналогічна заява ОСОБА_1 про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, в задоволенні якої постановою судді від 23.02.2022 відмовлено з тих самих підстав, що і при розгляді заяви від 21.01.2022.
Зважаючи на те, що суддя Філонова Ю. О., яка не застосувала найбільш сприятливий для особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, підхід, що спричинило порушення права ОСОБА_2 на захист, оскільки його захисника фактично було усунуто від участі в розгляді справи, чим спричинено незаконну відмову в доступі до правосуддя, то ОСОБА_1 заявив їй відвід.
Будучи відповідно вимог ст. 268, 277-2 і 294 КУпАП своєчасно сповіщеними у встановленому законом порядку про дату і місце розгляду заяви про відвід судді, учасники провадження у справі про адміністративне правопорушення в судове засідання не з`явились, будь-яких клопотань від них про відкладення судового розгляду не надійшло, а тому апеляційний суд вважає за можливе здійснити розгляд заяви про відвід судді у їх відсутності.
Перевіривши матеріали справи і дослідивши доводи і мотиви заявленого відводу, апеляційний суд вважає, що заява про відвід судді Філонової Ю. О. задоволенню не підлягає з таких підстав.
Законодавство України про адміністративні правопорушення складається з КУпАП та інших законів України. При цьому чинні процесуальні норми КУпАП не містять положень щодо обставин, які виключають участь судді в провадженні у справі про адміністративне правопорушення, підстав для відводу/самовідводу і порядку їх вирішення (ст. 2 КУпАП).
Разом з тим, судова влада в Україні відповідно до конституційних засад поділу влади здійснюється незалежними та безсторонніми судами, утвореними законом, а суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 1-2 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»). Одними із завдань КУпАП є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством (ст. 1 КУпАП). 
Провадження в справах здійснюється на основі суворого додержання законності (ч. 4 ст. 7 КУпАП).
Відповідно ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», правосуддя в Україні здійснюється виключно судами та відповідно до визначених законом процедур судочинства, а згідно ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» кожному гарантується захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно закону, що також закріплено і в ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків.
ЄСПЛ неодноразово звертав увагу на недосконалість чинного законодавства України і необхідність дотримуватися принципу правової визначеності (п. 53 рішення від 06.11.2008 у справі «Єлоєв проти України» (Yeloyev v. Ukraine), заява № 17283/02); п. 19 рішення від 18.12.2008 у справі «Новік проти України» (Novik  v.  Ukraine), заява № 48068/06), а КСУ у п. 3.4 і 3.6 свого рішення від 11.10.2011 (справа № 10-рп/2011), аналізуючи положення міжнародних актів, наголосив, що «не вбачається різниці між кримінальними та адміністративними протиправними діяннями, оскільки вони охоплюються загальним поняттям «правопорушення», а відмінність адміністративного правопорушення від злочину полягає, насамперед, у тому, що воно є менш суспільно небезпечним, поширивши тим самим певні гарантії кримінального процесу і на процес притягнення особи до адміністративної відповідальності. ЄСПЛ також за певних умов поширює стандарти Конвенції для кримінального провадження на справи про адміністративні правопорушення (рішення від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12; рішення від 09.06.2011 у справі «Лучанінова проти України» (Luchaninova v. Ukraine), заява № 16347/02); рішення від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine), заява № 7460/03).
Виходячи із системного аналізу законодавства України, усталеної судової практики ЄСПЛ, на вирішення заяви ОСОБА_1 про відвід судді у справі про адміністративне правопорушення поширюються гарантії ст. 6 Конвенції, що у свою чергу надає можливість застосувати аналогію закону, тобто застосувати у межах своєї компетенції до КУпАП іншої норми закону, зокрема положень КПК, які регламентують подібні відносини, заповнивши тим самим прогалину у законодавстві України про адміністративні правопорушення, що є невід`ємним правом учасників провадження (правом на справедливий суд, гарантованого ст. 6 Конвенції), оскільки мова не йде про норми, які встановлюють виключення або спеціальне правове регулювання. При цьому у випадках, коли положення адміністративного законодавства не регулюють або неоднозначно регулюють питання судового провадження, то застосовуються основні засади (принципи) судочинства України, передбачені у ст. 129 Конституції України, розділі I ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» та інших нормативно-правових актах.
Нормами, про які йдеться мова у КПК є: ст. 75, 76, 80-82, які визначають обставини, які виключають участь судді у розгляді провадження, підстави для відводу та порядок його вирішення, зокрема у разі заявлення відводу судді, якій здійснює судове провадження одноособово, його розглядає інший суддя цього ж суду, визначений у порядку, встановленому ч. 3 ст. 35 КПК.
Відповідно п. 4 ч. 1 ст. 75 КПК, суддя не може брати участь у кримінальному провадженні за наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості, а згідно п. 81 рішення ЄСПЛ від 06.09.2005 «Салов проти України» (Salov v. Ukraine), заява № 65518/01) «неупередженість» у сенсі п. 1 ст. 6 Конвенції, має визначатися відповідно до суб`єктивного критерію, на підставі особистих переконань та поведінки конкретного судді в конкретній справі тобто, жоден з членів суду не має проявляти будь-якої особистої прихильності або упередження, та об`єктивного критерію, тобто чи були в суді достатні гарантії для того, щоб виключити будь-які легітимні сумніви з цього приводу».
Підходи до встановлення наявності упередженості та безсторонності суддів також викладені у рішеннях ЄСПЛ (зокрема, справа «Мироненко та Мартиненко проти України» (Mironenko and Martenko v. Ukraine), заява № 4785/02, 10.12.2009, п. 66, 69, 70), згідно яких наявність безсторонності має визначатися для цілей п. 1 ст. 6 Конвенції за допомогою об`єктивного та суб`єктивного критеріїв. У кожній окремій справі необхідно визначити, чи мають стосунки, які розглядаються, такі природу і ступінь, що свідчать про те, що суд не є безстороннім. Застосовуючи об`єктивний критерій, необхідно з`ясувати, чи існують певні факти, які можуть бути підставою для сумніву в безсторонності судді. У справі «Білуха проти України» (рішення від 09.11.2006, заява № 33949/02) ЄСПЛ констатував, що «наявність безсторонності відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності (п. 49). При вирішенні питання, чи є у справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезсторонній, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною» (п. 52).
«Безсторонність (неупередженість) суду означає відсутність упередженості та необ`єктивності. Потрібні докази фактичної наявності упередженості судді для відсторонення його від справи. Причому суддя вважається безстороннім, якщо тільки не з`являються докази протилежного. Таким чином, існує презумпція неупередженості судді» (справа «Хаушильд проти Данії»).
Головною метою відводу є гарантування безсторонності суду, зокрема, щоб запобігти упередженості окремого судді під час розгляду конкретної справи, оскільки кожна людина має право на справедливий і відкритий розгляд справи незалежним і безстороннім судом (ст. 6 Конвенції). При цьому незалежність судів є прерогативою (привілеєм), що надається на користь забезпечення верховенства закону та в інтересах тих осіб, що покладають надію на правосуддя. Незалежність судової влади означає повну неупередженість із боку суддів, які повинні бути безсторонніми, вільними від будь-яких зв`язків, прихильності чи упередження, що впливає або може сприйматися як таке, що впливає на здатність судді приймати незалежні рішення (Висновок № 1 (2001) КРЄС для Комітету Міністрів Ради Європи про стандарти незалежності судових органів та незмінюваність суддів).
Пунктом 1.5 Європейської хартії про закон «Про статус суддів» (Лісабон, 10.07.1998) встановлено, що суддя зобов`язаний підтримувати високий рівень компетентності, необхідний для вирішення справ у кожному конкретному випадку, оскільки від рішення судді залежать гарантії та права особи.
Що стосується доводів ОСОБА_1 про те, що його необгрунтовано позбавили права приймати участь в розгляді справи про адміністративне правопорушення як підстави, яка викликає сумніви в упередженості судді Філонової Ю. О., то вони є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.
Зокрема, відповідно ст. 8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується, а згідно ч. 2 ст. 131-2 Основного Закону виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення, що у свою чергу кореспондується з вимогами ст. 268 і 271 КУпАП, згідно яких у розгляді справи про адміністративне правопорушення можуть брати участь адвокати.
Згідно ст. 6 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатом може бути фізична особа, яка має повну вищу юридичну освіту, володіє державною мовою, має стаж роботи в галузі права не менше двох років, склала кваліфікаційний іспит, пройшла стажування (крім випадків, встановлених цим Законом), склала присягу адвоката України та отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, а згідно п. 3 ч. 1 ст. 19 цього Закону одним з видів адвокатської діяльності є захист прав, свобод і законних інтересів особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення.
Таким чином, держава гарантує, що допомога буде надана адвокатом, який матиме необхідний рівень професійної підготовки, буде пов`язаний правилами професійної етики, законодавчими вимогами доступу до професії та нестиме відповідальність за неналежне виконання ним свого професійного обов`язку. Право на професійну правничу допомогу - це гарантована Основним Законом держави можливість особи отримати високоякісні правничі послуги, які може забезпечити лише професійний адвокат, який пройшов спеціальну підготовку, а не будь-яка інша особа. При цьому запропонована формула не заперечує права на правничу допомогу загалом, у тому числі й безоплатну, яку можуть надавати інші, крім професійних адвокатів, фахівці-правники. Проте наголос законодавцем робиться саме на гарантованому отриманні особою саме професійної допомоги. 
На підставі викладеного, враховуючи принцип правової визначеності, який є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права, так як зазначена справа про адміністративне правопорушення, для цілей ст. 6 Конвенції, належить до справ із обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, ОСОБА_1 не має повноважень на виконання функцій захисника у справі відносно ОСОБА_2 та відповідно права на участь у розгляді справи про адміністративне правопорушення, оскільки надані ОСОБА_1 копії довіреності на представництво інтересів ОСОБА_2 і диплома про отримання повної вищої освіти за спеціальністю «Правознавство» не надають йому статусу захисника, відомості про якого перш за все мають міститися у відповідному реєстрі адвокатів, що жодним чином не позбавляє права ОСОБА_2 на доступ до суду та вільний вибір захисника, який за законом має право здійснювати таку діяльність (професійного адвоката), чи самостійно захищати себе на власний розсуд (ч. 4 ст. 29 і 59 Конституції України), що також узгоджується і з рекомендаціями Венеціанської Комісії з цього приводу.
У зв`язку з цим, апеляційний суд вважає, що наведені вище підстави для відводу судді Філонової Ю. О. не свідчать про будь-яку упередженість чи небезсторонність цієї судді, її побічну чи пряму зацікавленість або ж наперед сформовану правову позицію щодо майбутніх результатів розгляду справи, наявність у судді певних виключно суб`єктивних внутрішніх переконань щодо порушених питань, неможливість ухвалення суддею об`єктивного рішення у справі, сумнівів у сторін чи інших осіб щодо неупередженості визначеного у порядку ст. 35 КПК складу суду та забезпечення суддею довіри до судової влади України, збереження та підвищення її авторитету. При цьому необхідно зауважити, що ОСОБА_1 не є учасником провадження у справі про адміністративне правопорушення, а тому і з цих підстав його відвід судді є необґрунтованим і задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. 294 КУпАП,

постановив:

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні його заяви про відвід судді Сумського апеляційного суду Філонової Ю. О. 
Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає. 

Суддя 	  В. Ю. Рунов