Ухвала
 
03 серпня 2022 року
м. Київ
 
справа № 369/6079/20
провадження № 61-6821 ск 22
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Пророка В. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Марчук Тетяна Сергіївна, про визнання договору дарування будинку та договору дарування земельної ділянки недійсними,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.       У липні 2022 року  ОСОБА_1 надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
 
2.       Проте касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду судом касаційної інстанції з огляду на таке.
 
3.       Статтею 390 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) встановлено, що Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третійстатті 394 цього Кодексу.
 
4.       Частиною третьою статті 393 ЦПК України також встановлено, що касаційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 390цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, наведені нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення касаційної скарги без руху особа має право звернутися до суду касаційної інстанції із заявою про поновлення строку або навести інші підстави для поновлення строку.
 
5.       У своїй касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначає про те, що станом на день подання цієї касаційної скарги копію оскаржуваної постанови Київського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року він так і не отримав.
 
6.       Водночас ОСОБА_1 у січні 2022 року вже звертався до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року у справі № 369/6079/20.
 
7.       Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду Усика Г. І. від 02 лютого 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року у справі № 369/6079/20 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги, а саме подання касаційної скарги в новій редакції із зазначенням підстав касаційного оскарження судових рішень відповідно до вимог частини другої статті 389 та пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України та уточненням її прохальної частини.
 
8.       Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення копія ухвали про залишення касаційної скарги без руху отримана заявником 04 травня 2022 року.
 
9.       Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду Усика Г. І. від 13 червня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року у справі № 369/6079/20 визнано неподаною та повернено заявнику.
 
10.   Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення копія ухвали про визнання касаційної скарги неподаною та повернення її заявнику отримана ОСОБА_1 02 липня 2022 року.
 
11.   Частиною другою статті 2 ЦПК України встановлено, що неприпустимість зловживання процесуальними правами є однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства.
 
12.   Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України).
 
13.   Тобто процесуальні права надано законом тим особам, які беруть участь у процесі, для сприяння суду під час розгляду справ, їх правильному вирішенню. І кожного разу, коли сторона у справі вчиняє будь-яку процесуальну дію не із цією метою, а задля досягнення якихось сторонніх цілей (для введення суду в оману, затягування розгляду, створення перешкод опоненту, тощо), вона виходить за межі дійсного змісту свого права, тобто використовує його всупереч основним засадам цивільного судочинства, а отже, зловживає ним.
 
14.   ОСОБА_1 до касаційної скарги, поданої до Верховного Суду в липні 2022 року, не додав клопотання про поновлення пропущеного строку та не долучив жодних доказів на підтвердження такого клопотання не дивлячись на те, що оскаржувана ним постанова суду апеляційної інстанції була постановлена більше 8 місяців тому.
 
15.   Заявник дійсно відповідно до норм ЦПК України має право на повторне звернення до суду касаційної інстанції, але це не означає безумовне поновлення строку касаційного оскарження.
 
16.   Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, зі спливом значного проміжку часу, є порушенням принципу юридичної визначеності та «права на суд», гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) (рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України», заява № 3236/03).

17.   Таким чином, безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог статті 6 Конвенції щодо справедливого судового розгляду.
 
18.   Отже, ОСОБА_1 необхідно подати заяву про поновлення строку на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року та надати докази поважності причин його пропуску.
 
19.   Окрім цього, Законом України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» за поданням Президента України В. О. Зеленського були суттєво обмежені повноваження Верховного Суду щодо відкриття касаційного провадження. Закон набрав чинності 08 лютого 2020 року.
 
20.   Так, якщо до зазначених змін частина друга статті 389 ЦПК України передбачала, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, то зазначеним законом частина друга статті 389 ЦПК України викладена в новій редакції.
 
21.   Починаючи з 08 лютого 2020 року учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, які не підлягають касаційному оскарженню, з підстави неправильного застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
 
21.1. якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
 
21.2. якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
 
21.3. якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
 
21.4. якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
22.        Неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права без наведення визначених випадків є підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України:
 
22.1. ухвал суду першої інстанції, вказаних у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього ЦПК України, після їх перегляду в апеляційному порядку;
 
22.2. ухвал суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремих ухвал.
 
23.        Пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України вимагає, що у касаційній скарзі повинно, зокрема, бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
 
24.        У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
 
25.        У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 ЦПК України в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
 
26.        У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у пунктах 2 і 3 частини першої статті 389 ЦПК України, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).
 
27.        Тобто у касаційній скарзі повинно бути зазначено конкретний (конкретні) пункт (пункти) частини другої статті 389 ЦПК України, на підставі якого (яких) подається касаційна скарга та обґрунтовано (мотивовано) наявність цієї підстави (підстав).
 
28.        Відповідно до пункту 14 частини першої статті 92 Конституції України судоустрій та судочинство визначаються виключно законами України.
 
29.        Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України визначає, що основними засадами судочинства, зокрема, є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках.
 
30.        ЄСПЛ неодноразово підкреслював, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції суд має бути «встановлений законом», що відбиває принцип верховенства права, який є невід`ємною складовою системи захисту, встановленої Конвенцією та Протоколами до неї.
 
31.        Передусім зазначена вимога має тлумачитися буквально з точки зору наявності правової основи існування суду, адже метою її закріплення у пункті 1 статті 6 Конвенції є необхідність забезпечення того, щоб організація судової системи у демократичному суспільстві регулювалася саме законом, ухваленим парламентом, особливо в державах, де право є кодифікованим. «Закон» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції включає передусім законодавство, прийняте для встановлення та визначення компетенції судових органів.
 
32.        Фраза «встановлений законом» охоплює не лише правову основу існування «суду», однак і дотримання судом правил, якими він має керуватися. Компетенційна складова «суду, встановленого законом» відбиває, зокрема використання судом при розгляді та вирішенні справ виключно повноважень, передбачених процесуальним законодавством.
 
33.        Тож відповідно до усталеної практики ЄСПЛ вихід суду за межі повноважень, встановлених законом, порушує компетенційну складову поняття «суд, встановлений законом», гарантованого пункті 1 статті 6 Конвенції.
 
34.        Отже, виключно законом України, ухваленим Верховною Радою України, можуть визначатися випадки та підстави касаційного провадження; у Верховного Суду відсутні підстави відступавати від приписів закону, крім окремих виключних випадків, коли пряме виконання приписів закону в обставинах конкретної справи не поставить під загрозу порушення саму суть права заявника на доступ до суду, яке гарантується пунктом 1 статті 6 Конвенції.
 
35.        Водночас в касаційній скарзі, поданій  ОСОБА_1 , в порушення пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України не зазначено підстави (підстав), передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України, на якій (яких) подається касаційна скарга.
 
36.        Таким чином, касаційна скарга  ОСОБА_1 не відповідає зазначеним вимогам закону.
 
37.        Оскільки в касаційній скарзі особа, яка з нею звернулася, жодним чином не обґрунтовує необхідності відступу Верховного Суду від приписів закону щодо підстав та випадків касаційного оскарження судових рішень, в касаційній скарзі необхідно чітко визначити підстави та випадки касаційного оскарження відповідно до приписів частини другої статті 389 ЦПК України та пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України, а саме зазначити у чому саме полягало неправильне застосування судом першої та/або апеляційної інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадках:
 
37.1. застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, з зазначенням конкретної постанови Верховного Суду;
 
37.2. необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, з наведенням мотивованого обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, та з зазначенням конкретної постанови Верховного Суду;
 
37.3. якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
 
37.4. оскарження судового рішення з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України, а саме якщо:
 
37.4.1.    справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду;
 
37.4.2.    в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і касаційну скаргу обґрунтовано такою підставою;
 
37.4.3.    судове рішення не підписано будь-яким із суддів або підписано не тими суддями, що зазначені в судовому рішенні;
 
37.4.4.    судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглянула справу;
 
37.4.5.    справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою;
 
37.4.6.    судове рішення ухвалено судом з порушенням правил інстанційної або територіальної юрисдикції, крім випадку якщо учасник справи, який подав касаційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи;
 
37.4.7.    суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.
 
37.4.8.    суд допустив порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо:
 
37.4.9.    суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або
 
37.4.10.    суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або
 
37.4.11.    суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або
 
37.4.12.    суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
 
38.        З огляду на вищевикладене заявник має надати до суду нову редакцію касаційної скарги разом із копіями скарги та доданими до неї матеріалами відповідно до кількості учасників справи, оформлену відповідно до положень статті 392 ЦПК України з урахуванням вимог цієї ухвали із зазначенням конкретного (конкретних) пункту (пунктів) частини другої статті 389 ЦПК України, на підставі якого (яких) подається касаційна скарга, та обґрунтуванням (мотивуванням) наявності цієї підстави (підстав).
 
39.        Відповідно до вимог частини другої статті 393 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.
 
40.        Ураховуючи наведене, касаційна скарга підлягає залишенню без руху з наданням заявнику строку для усунення зазначених недоліків. 
 
Керуючись статтями 185, 389, 392, 393 ЦПК України,
 
УХВАЛИВ:
 
1.       Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Марчук Тетяна Сергіївна, про визнання договору дарування будинку та договору дарування земельної ділянки недійсними залишити без руху. 
 
2.       Встановити для усунення недоліків строк десять днів з дня вручення цієї ухвали.
 
3.       У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали касаційна скарга вважатиметься неподаною та буде повернена заявнику.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Суддя                                               /т                                     В. В. Пророк