ОКРЕМА ДУМКА
Суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду
Крата В. І., Антоненко Н. О., 
 
27 квітня 2022 року 
м. Київ
 
справа № 185/1908/18
провадження № 61-8409св21 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І., суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Русинчука М. М., касаційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 березня 2021 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог з підстав пропуску строку звернення до суду та додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 квітня 2021 року залишив без змін.

При цьому, колегія суддів вказала, що:
«звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 насамперед просив визнати недійсними (удаваними правочинами) договори підряду на виконання робіт, кваліфікувати правовідносини, які склалися, трудовими, інші позовні вимоги є похідними.
Питання визнання договорів недійсними (удаваними), дійсно врегульовані нормами Цивільного кодексу України. 
В той же час відповідно до частини другої статті 235 ЦК України якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
Суди першої та апеляційної інстанції за результатами розгляду цивільної справи дійшли висновку, що між сторонами склалися трудові правовідносини, тобто були укладені трудові договори (в цій частині судові рішення не оскаржені).
Отже відносини сторін регулюються нормами КЗпП України.
Відповідно до статті 257 ЦК України встановлює загальний строк позовної давності - три роки. 
Проте Кодекс законів про працю України встановлює спеціальну позовну давність для спорів в межах трудових відносин.
Згідно з статтею 233 КЗпП України визначає, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.
Приймаючи до уваги те, що позивач звернувся до суду з позовом 14 березня 2018 року, суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку, що строк звернення до суду з вимогами про визнання правовідносин трудовими пропущений та обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог в цій частині; вимоги щодо зобов`язання внести запис до трудової книжки та стягнення заробітної плати, різниці в середній заробітній платі є похідними, тому також не підлягають задоволенню».
            
Не можемо погодитися з постановою та вказаними висновками колегії суддів з таких мотивів.
 
1. У справі, що переглядалася:
суд першої інстанції вважав, що вимога про визнання удаваними договорів підряду є цивільно-правовою, і до неї має застосовуватися позовна давність, передбачена ЦК України;
натомість апеляційний суд був переконаний у тому, що вимога про визнання удаваними договорів підряду спрямована саме на захист трудових прав, тому застосуванню підлягають строки звернення до суду, передбачені КЗпП;
ключовим питанням, на яке слід було надати відповідь колегії суддів, з урахуванням аргументів учасників справи, є те, який строк підлягає застосуванню до вимоги про визнання удаваними договорів підряду: позовна давність, передбачена ЦК України; строк захисту, встановлений КЗпП.
 
2. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
 
3. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК Украйни).
 
3.1. У приватному праві загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
 
4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четвертої статті 263 ЦПК України).
 
4.1. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2021 року в справі № 757/76070/17 (провадження № 61-5817св21) вказано, що «у приватному праві, частиною якого є трудове право, недійсність може стосуватися або «вражати» різноманітні договори, не є винятком й трудові договори». 
 
5. У частині першій статті 9 ЦК України передбачено, що положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.
 
5.1. Тобто, положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами.
 
6. У трудовому законодавстві відсутнє регулювання як конструкції удаваності договору, так і відповідно строку звернення до суду з вимогою про визнання договору удаваним.
 
6.1. Як конструкції удаваності договору, так і позовної давності до вимоги про визнання удаваним договору регулюються ЦК України.
 
7. Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (стаття 235 ЦК України).
 
7.1. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).
 
7.2. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).
 
7.3. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки (стаття 257 ЦК України).
 
7.4. У цивільному законодавстві закріплено об`єктивні межі застосування позовної давності. Об`єктивні межі застосування позовної давності встановлюються: (а) прямо (стаття 268 ЦК України). Серед переліку вимог, на які позовна давність не поширюється (стаття 268 ЦК України), відсутня вимога про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину; (б) опосередковано (із врахуванням сутності заявленої вимоги). Зокрема, у пункті 96 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц зроблено висновок про незастосування позовної давності до негаторного позову.
 
7.5. Сутність вимоги про визнання договору удаваним не виключає застосування до неї позовної давності, і на таку вимогу поширюється загальна позовна давність у три роки. 
 
8. Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, ЄСПЛ, від 22 листопада 1995 року).
 
8.1. Тому, обміркувавши аргументи учасників справи, колегія суддів, з урахуванням принципу розумності, повинна була вказати, що:
            при зверненні з позовом в цій справі ОСОБА_1 насамперед просив визнати удаваними правочинами договори підряду на виконання робіт, а інші позовні вимоги є похідними;
суд апеляційної інстанції не врахував, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами;
            суд апеляційної інстанції не звернув уваги, що у трудовому законодавстві відсутнє регулювання конструкції як удаваності договору, так і відповідно строку звернення до суду з вимогою про визнання удаваним договору. Конструкція як удаваності договору, так і позовної давності до вимоги про визнання удаваним договору регулюється ЦК України. Сутність вимоги про визнання договору удаваним не виключає застосування до неї позовної давності, і на таку вимогу поширюється загальна позовна давність у три роки;
суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що вимога про визнання удаваними договорів підряду є цивільно-правовою, і до неї має застосовуватися позовна давність, передбачена ЦК України. Встановивши, що позивач звернувся з позовом 06 березня 2018 року, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що позовна давність не пропущена, та задовольнив частково позовні вимоги. Натомість суд апеляційної інстанції помилково скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції.
 
9. Як наслідок колегії суддів оскаржену постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 березня 2021 року належало скасувати та залишити в силі рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2019 року. У зв`язку із тим, що постанова Дніпровського апеляційного суду від 10 березня 2021 року підлягала скасуванню, то і додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 квітня 2021 року також слід було скасувати.

Суддя                                                                                              В. І. Крат
 
Суддя                                                                                              Н. О. Антоненко