ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/15148/20 	Головуючий у 1-й інстанції Позняк В.М. 	
Провадження № 22-ц/817/74/22 	Доповідач - Парандюк Т.С.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2022 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Парандюк Т.С. 
суддів -  Гірський Б. О., Дикун С. І., 
за участі секретаря —Дідух М.Є.
та сторін —представників апелянта адвоката Ходюк К.М., Хаварівського У.Б., представника ОСОБА_1 адвоката Осадчук С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/15148/20 за апеляційною скаргою релігійної організації “Спасо - Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви” на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 липня 2021 року, ухваленого суддею Позняк В.М., повний текст рішення виготовлено 06 серпня 2021 року, у справі за позовом релігійної організації “Спасо - Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви” до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на користування приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до релігійної організації “Спасо - Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви” про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням, 

В С Т А Н О В И В:

       у вересні 2020 року релігійна організація “Спасо - Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви” звернулася в суд із позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою що втратила право на користуванням приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
       В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вони є власниками будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на будівлі від 14.09.1999 року, виданого Тернопільським бюро технічної інвентаризації.
       Рішенням Великобірківської селищної ради Тернопільського району Тернопільської області від 08.07.1999 року № 133, на підставі якого видано свідоцтво монастирю Св. Теодора Студита, який пізніше перейменований в релігійну організація «Спасо - Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви», вказані будівлі передано у власність для культових потреб монастиря: для проведення богослужінь, релігійних обрядів, церемоній та інших і практики відповідно до внутрішніх настанов релігійної організації.
       З 1999 року за згодою власника в даній будівлі проживала жіноча спільнота сестер Введення в храм Пресвятої Богородиці, яка формувалася під опікою та духовним проводом ОСОБА_2 . Теодора Студита (юридичної особи, що за видом релігійних організацій відповідно до статті 7 Закону України “Про свободу совісті та релігійні організації” є монастирем) та у подальшому розвинулася в жіночий монастир Введення у Храм Пресвятої Богородиці, як інститут єпархіального права, який заснований у 2004 році, як церковна «юридична особа» відповідно до норм ККСЦ, без державної реєстрації та набуття статусу юридичної особи. Членом цього монастиря була ОСОБА_1 , яка і зареєстрована за вказаною адресою з 19.11.2013 році на правах монахині.
       02 квітня 2017 року ОСОБА_1 було виключено з членів колишнього монастиря Введення у храм Пресвятої Богородиці у зв`язку з його церковною ліквідацією (скасуванням).
        Колишній Монастир Введення в храм Пресвятої Богородиці, до якого належала ОСОБА_1 , з огляду на системні порушення монашої дисципліни і монаших правил, ігнорування розпорядженнями і вказівками єпархіального Єпископа та Верховного Архієпископа УГКЦ, був канонічно скасований Декретом ОСОБА_3 від 27.04.2017 року. Рішення про скасування монастиря від 01.02.2019 року, затвердив ОСОБА_4 .
       З моменту канонічного скасування Монастиря Введення у храм Пресвятої Богородиці ОСОБА_1 втратила членство (у розумінні ККСЦ - втратила приписку) в колишньому монастирі Введення у храм Пресвятої Богородиці. 
       Від 04.06.2020 року в монастирській будівлі по АДРЕСА_1 за згодою власника (відповідача) проживає новоутворена чернеча інституція - Свято-Благовіщенська монаша спільнота, члени якої приписані до дому спільноти. Позивачка не є членом цієї чернечої інституції, не має церковної приписки до дому цього інституту, тому згідно з церковним законодавством не має права перебувати в будівлі цієї монашої спільноти.
       05 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернулася із зустрічним позовом до релігійної організації “Спасо - Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви”, в якому просила зобов`язати релігійну організацію «Спасо - Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом вселення її до будинку та передачі дублікату ключів від нього. 
       В обґрунтування зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що прийшла до монастиря 20.12.2003 року. Постриг у рясу отримала 15.02.2008 року, а постриг у Малу схиму - 22.09.2003 року. У монашому стані перебувала понад 17 років. З 19 листопада 2013 року, як монахиня монашої спільноти сестер Введення в храм Пресвятої Богородиці, прописана разом з іншими членами даного чернечого інституту за адресою АДРЕСА_1 в кімнаті (келії), що розташована на третьому поверсі поруч з бібліотекою під назвою “келія Різдва ГНІХ”, а тому вважає, що набула права користування цим житлом. 
       Ніякого іншого тимчасового чи постійного житла не має. 
       05 травня 2017 року вона разом із монашою спільнотою сестер Введення в храм Пресвятої Богородиці тимчасово залишила житло у ОСОБА_5 із-за постійних конфліктів з незаконно призначеною ігуменею с. Теодосією ( ОСОБА_6 ) і незаконних діях владики ОСОБА_7 . 
       11 січня 2018 року та ще неодноразово разом із сестрами монашої спільноти намагалась повернутись у вказане житло, але с. Макарія, настоятелька, ( ОСОБА_8 ), с. Теодора, секретар, ( ОСОБА_9 ) їх не впустили. 
       Вважає, що         житлове приміщення за адресою АДРЕСА_1 є її єдиним житлом в Україні; вона не втратила інтерес до цього житла; тимчасова відсутність була викликана негуманним ставленням ігумені с. Теодосії ( ОСОБА_10 ), про що було доведено до відома єпископа ОСОБА_11 ; позивач змінив замки, а тому в зв`язку з цим просила усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням площею 10,6 кв м, позначене в інвентарній справі під номером 21, розташоване на другому поверсі за вище згаданою адресою шляхом надання безперешкодного доступу та передачі дублікатів ключів від воріт, вхідних дверей та кімнати.
       Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 липня 2021 року в задоволенні позову релігійної організації “Спасо - Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви” до ОСОБА_1 про визнання особи такою що втратила право на користування приміщенням — відмовлено.
       Зустрічний позов ОСОБА_1 до Релігійної організації «Спасо - Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення задоволено.         Зобов`язано Релігійну організацію «Спасо - Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» усунути перешкоди ОСОБА_1 в користуванні житловим приміщенням що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом її вселення у вказаний будинок та передачі дублікату ключів.
       Стягнуто з Релігійної організації «Спасо - Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» в користь ОСОБА_1 840 грн 80 копійок сплаченого судового збору.
       Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 вересня 2021 року виправлено описку в рішенні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 липня 2021 року у справі за позовом релігійної організації “Спасо - Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви” до ОСОБА_1 про визнання особи такою що втратила право на користування приміщенням та зустрічним позовом ОСОБА_1 до релігійної організації “Спасо - Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви” про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням, а саме:
в абзаці першому рішення резолютивної частини рішення суду виключено слово “житловим”;
в абзаці другому резолютивної частини рішення замість слів “шляхом її вселення у вказаний будинок та передачі дублікату ключів” зазначено правильно “шляхом наданням ОСОБА_1 постійного безперешкодного доступу до займаного житлового приміщення в будинку та передати дублікати ключів від воріт, вхідних дверей та займаної кімнати”
       В апеляційній скарзі релігійна організація «Спасо - Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 липня 2021 року та винести нове рішення, яким задовольнити їх позовні вимоги у повному обсязі, а у задоволені зустрічного позову - відмовити.
       В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначив, що суд першої інстанції необґрунтовано, всупереч фактичним обставинам справи, прийшов до висновку про застосування до спірних правовідносин норм ЖК УРСР та безпідставно визначає, що будівлі по АДРЕСА_1 мають статус житлового приміщення.
       Об`єкт будівлі по АДРЕСА_1 . Бірки не належить до житлового фонду та використовується позивачем відповідно до мети його діяльності, яка визначається ст. 7 Закону України “Про свободу совісті та релігійні організації”.
       Так, судом не встановлено, а ОСОБА_1 не доведено, що відповідач мала конкретно визначену кімнату місця її проживання у спірному будинку і що в такому конкретному житловому приміщенні вона проживала тривалий час. Крім того, згідно інвентарної справи у спірній будівлі відсутні житлові кімнати, натомість зазначаються келії — спеціальні місця монастирської будівлі, в яких проживають черниці. Порядок проживання (перебування) черниць в монастирі регулюється законодавством про свободу совісті та діяльності релігійних організацій, внутрішніми настановами УГКЦ, у т. ч. Кодексом канонів Східних Церков (ККСЦ), а не ЖК Української РСР.
       А тому, висновок суду про те, що “факт розміщення житлових приміщень в будівлях релігійних організацій та призначених для культурних потреб, не впливає на правовий статус вказаних житлових приміщень” суперечить наведеним нормам права та виглядає, як втручання держави (в особі суду) в діяльність релігійної організації, оскільки позбавляє можливості позивача використовувати майно відповідно до його цільового призначення.
       Відзив на апеляційну скаргу релігійної організації «Спасо - Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» Костевська З.Й. не подала.
       У судовому засіданні представники релігійної організації «Спасо - Преображенського монастиря Української Греко-Католицької Церкви» адвокат Ходюк К.М., ОСОБА_12 апеляційну скаргу підтримали з мотивів, викладених в ній.
       Представник ОСОБА_1 адвокат Осадчук С.С. апеляційну скаргу релігійної організації «Спасо - Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» не визнала, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.        
       Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, доповідача, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.
       Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
        Відмовляючи у первісному позові та задовольняючи зустрічні позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не втратила право на користування житлом, фактично на даний час у спірному будинку не проживає та не має можливості потрапити до нього через змінені замки, що не заперечувалось представником монастиря.
       З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів частково не погоджується з огляду на наступне.
       Статтями 15,16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦКУ, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
       Згідно ч. 1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
       Судом встановлено, що відповідно до рішення Великобірківської селищної ради Тернопільського району Тернопільської області від 08.07.1999 р. № 133 сесія селищної ради вирішила передати безоплатно монастирю св. Теодора Студита нерухоме майно згідно додатком за адресою АДРЕСА_1 для культових потреб монастиря (т. 1 а.с. 102).
       З акту передачі комунального майна від 29.07.1999 року за адресою: смт. Великі Бірки, вул. Б. Хмельницького, 15, вбачається, що Великобірківський сільський голова передав, а Ієромонах о. Григорій Планчак від імені монастиря св. Теодора Студита прийняв будинки АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 допоміжні споруди, земельну ділянку площею 0, 51 га та інженерні комунікації (т. 1 а.с. 107).
       Згідно свідоцтва про право власності на будівлі від 14.09.1999 року об`єкт в селищі Великі Бірки на вулиці Б. Хмельницького за № 15 дійсно належить монастирю св. Теодора Студита на праві колективної власності та складається з чотирьох будівель та зареєстровано в Тернопільському бюро технічної інвентаризації та записано в реєстрову книгу № 2 за реєстром № 92 від 14 вересня 1999 року (т. 1 а.с. 10,11).
       Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації 15.07.2005 року виготовлено інвентарну справу на будівлі і споруди монастиря Введення в храм Пресвятої Богородиці по вул. Б. Хмельницького, 15 в смт. В. Бірки. Культова споруда монастиря складається з будівлі позначеного літерою «А», трапезної позначеної літерою «Б», швейної майстерні, позначеної літерою «З», пожводойми позначеної літерою «К» огорожі та відмостки. Також до даної будівлі входять нежитлові приміщення: каплиця, святилище, захристіє, паламарська, келії та побутові:ванна, санвузол, коридори, посудомийна, вбиральні, душові. Даний об`єкт є єдиним цілісним комплексом культової споруди монастиря, який призначений для проведення богослужінь, релігійних обрядів, церемоній та процесій, передбачених внутрішніми постановами УГКЦ та місцевими традиціями (т. 1 а.с. 122 — 129).
       Релігійна організація «Спасо - Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» (первинна назва “Монастир св. Теодора Студита” код ЄДРПОУ 24620256) набула статус юридичної особи відповідно до Закону України “Про свободу совісті та релігійні організації” 27 березня 1995 року — з моменту реєстрації Статуту Міністерством України у справах національностей, міграції та культів (т.1, а.с.6). 
       Засновник - релігійна організація «Тернопільсько - Зборівська Архиєпархія Української Греко-Католицької Церкви», відомості про юридичну особу включено 15.05.2007 року, про що свідчить витяг з державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. (т. 1 а.с. 4-6)
       Згідно Грамоти Архимандрита монастиря св. Теодора Студита Любомира від 03 травня 1997 року ОСОБА_13 найменовано Ігуменом монастиря св. Теодора Студита, в с. Колодіївка, Підволочиського району Тернопільської області (т.1 а.с.109).
       Відповідно до Статуту релігійної організації «Спасо - Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви», який прийнято рішенням загальної ради Монастиря Святого Теодора Судита 19 червня 2017 року, зареєстрований в міністерстві культури, наказ № 835 від 31 серпня 2017 року, (далі - Монастир) (попередня назва - монастир Святого Теодора Студита) є релігійною спільнотою монахів, що живуть згідно правил східного членства. (т. 1 а.с. 7 - 9)
       Монастир входить до ієрархічної структури релігійного об`єднання Української Греко-Католицької Церкви, яка перебуває в єдності з Римським апостольським престолом (п.1.5, 1.8 статуту) (т.1, а.с.7 зв., 8)
       Релігійна організація «Спасо - Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» є автономним монастирем свого права і підпорядковується Тернопільсько - Зборівському архієпископу і митрополиту УГКЦ згідно кодексу канонів ОСОБА_14 (п.1.9 статуту).
       Пункт 1.13 статуту вказує, що монастир, як юридична особа користується правами та несе обов`язки відповідно до чинного законодавства і цього статуту: володіє, користується та розпоряджається майном, що належить йому на праві власності, може від свого імені набувати майнових та особистих немайнових прав, нести обов`язки, виступати стороною в суді, господарському та третейських судах має право вчиняти будь-які правочини, укладати договори, що не суперечать чинному законодавству, а також цьому статуту. 
       Монахи монастиря проживають відокремлено в монастирі з обмеженою для вступу сторонніх осіб територією (клявзурою) (п.2.2 статуту).
       11 жовтня 2017 року проведено державну реєстрацію змін до установчих документів, згідно якої відбулася зміна найменування позивача з «Монастир св. Теодора Студита» на Релігійна організація «Спасо - Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» 
       Згідно Грамоти Єпископа Тернопільського УГКЦ кир Михаїла Сабриги від 14 червня 1999 року засновано монашу жіночу спільноту Введення в Храм Пресвятої Богородиці з осідком у смт. Великі Бірки Тернопільської Єпархії, яку поручено духовній та матеріальній опіці її засновника ОСОБА_15 , Ігумена монастиря св. Теодора Студійського у с. Колодіївка (т. 1 а.с. 49).
       Згідно Грамоти Єпископа Тернопільсько - Зборівської Єпархії УГКЦ Михаїла в 2004 році в день св. Трьох Святителів надано благословення заснованому отцем Ігуменом Свято - Теодорівського монастиря Григорієм Планчаком у смт. Великі Бірки жіночому монастирю Введення в Храм Пресвятої нашої Богородиці і ОСОБА_16 (т. 1 а.с. 15)
       Однак, вказаний жіночий монастир Введення в Храм Пресвятої Богородиці і ОСОБА_16 в якості юридичної особи зареєстрований не був.
       Внутрішні настанови діяльності УГКЦ встановлені Кодексом Канонів Східних Церков (ККСЦ), який проголошений 18 жовтня 1990 року апостольською конституцією «Священні канони», виданою папою Римським Іваном Павлом II, увійшов в силу 01 жовтня 1991 року.
       Вказаним Кодексом, а також іншими нормами канонічного права (зокрема, Типіконами) врегульовано порядок створення, діяльності, ліквідації (скасування) монастирів, обсяг прав та обов`язків ченців, як членів монашої спільноти, в т.ч. з приводу користування майном монастиря, порядок набуття та позбавлення монашого стану.
       Відповідно до Канону 410 Глави І ККСЦ «Монахи та інші ченці», чернечий стан - це сталий спосіб життя у спільноті в якомусь інституті, затвердженому Церквою... 
       Монаший стан остаточно приймається через довічну професію, яка включає в собі три довічні обіти послуху, чистоти і вбозтва (§ 1 Кан. 462).
       До чернечого інституту приписується як священнослужитель член після довічних обітів на підставі дияконського свячення, а священнослужитель, уже приписаний до якоїсь єпархії, на підставі довічної професії (Кан. 428).
       Відповідно до § 1 Канону 433 ККСЦ монастирем називається чернечий дім, в якому члени прямують до євангельської досконалості, дотримуючись правил і традицій монашого життя.
       Набуття монашого стану включає декілька етапів: «Кандидатура», «Послушництво» (новіціат), «Рясофорат» (тимчасова професія/тимчасові обіти), «Мала схима» (довічна професія/довічні обіти), «Велика схима».
       Згідно Канону 913 ККСЦ члени чернечих інститутів, а також товариств спільного життя на подобу чернечих, набувають постійне місце проживання в місці, де знаходиться дім, до якого вони приписані і тимчасове місце проживання набувають у місці, де їх перебування продовжувалось принаймні до трьох місяців.
Канон 917 ККСЦ передбачає, що постійне або тимчасове місце проживання втрачається через вибуття з місця з наміром не вернутися, з дотриманням приписів канн.913 і 915.
       Згідно із Каноном 495 ККСЦ член, який після складення професії незаконно залишив монастир, повинен невідкладно вернутись у монастир. Настоятелі повинні його старанно розшукувати і, якщо він повернеться під впливом справжнього розкаяння, прийняти. У противному випадку його слід покарати згідно з приписами права або навіть відпустити.
        ОСОБА_1 -сестра ОСОБА_17 на момент відкриття провадження в справі перебувала в монашому стані: 20.12.2003 року прийшла до монастиря, постриг у рясу отримала 15.02.2008 року, а постриг в Малу схиму — 22.09.2003 року. 
       Як видно із декрету від 27 квітня 2017 року № ВА 17/162 Верховний ОСОБА_18 постановив закрити Монастир Введення в Храм Пресвятої Богородиці що в смт. Великих Бірках Тернопільського району та всі залежні монастирі. Декрет виданий з огляду на систематичні порушення монашої дисципліни монарших правил, ігнорування розпорядженнями і вказівками єпархіального єпископа та Верховного Архиєпископа УГКЦ, а також діям поодиноких членів що створило суперечливий Богопосвяченому життю стан, а мирянам завдало значних фізичних, психічних і духовних наслідків. (т. 1 а.с. 16)
       Згідно протоколу с. Теодозія мон. Теодосія Андрусяк від 06 травня 2017 року повідомила Управління Тернопільсько - Зборівської єпархії УГКЦ 09 травня 2017 року про те, що 05 травня 2017 року, сестри, в тому числі ОСОБА_19 особисто взявши документи і речі приватного вжитку, залишили монастир (т. 1 а.с. 17).
       Листом від 09 травня 2017 року, вихідний № 2017/27а монахиня ОСОБА_20 повідомила архієпископу і митрополиту ОСОБА_21 про ситуацію, яка склалася в монастирі Введення в Храм Пресвятої Богородиці, що монахині, серед яких ОСОБА_19 , від самого початку призначення її ігуменею виражали непослух, бунтувалися проти розпоряджень вибірково їх виконували, ігнорували нею і багато речей робили по власній волі. Це створювали у монастирі атмосферу постійного підбурення до непослуху ігумені. 05 травня 2017 року без жодного дозволу сестри виїхали з монастиря, не погодилися на жодну духовну віднову чи реабілітацію (т. 1 а.с. 18).
        ОСОБА_22 , разом з іншими підписантами зверталася до синоду Єпископів УГКЦ, реколекційний центр Львівської Архиєпархії УГКЦ листом від 04 вересня 2017 року № 6/2017, в яких висловлювали незгоду з діями архієпископа і митрополита Тернопільсько - Зборівського кир ОСОБА_7 , якими він іменував ігуменю с. Теодохію ( ОСОБА_23 ), через те, що цьому не передував вибір (т. 1 а.с. 53 — 60).
       Також, ОСОБА_22 , разом з іншими підписантами зверталася до владики ОСОБА_24 протосинкела Тернопільсько - Зборівської Архиєпархії з листом № 12/2017 від 12 жовтня 2017 року, в якому повідомляли, що вони не бажали жити у постійному виясненні відносин з незаконно призначеною ігуменею, коли при кожній нагоді їх звинувачується в непослусі, скаржилися на великий психологічний тиск в монастирі, відношення до них як бунтівників, нерівне ставлення та наявність привілейованих сестер (т. 1 а.с. 78-90).
        05 травня 2017 року разом із монашою спільнотою сестер Введення в храм Пресвятої Богородиці залишила житло у ОСОБА_5 . Причина залишення: сестри не бажали жити у постійних конфліктах з незаконно призначеною ігуменею с. Теодосією ( ОСОБА_6 ) і незаконних діях владики ОСОБА_7 . Після залишення монастиря робила неодноразові спроби повернутись у монастир, однак безрезультатно. В зв`язку з цим змушена була звернутись до суду за захистом, а після зміни предмету позову просила зобов`язати відповідача -монастир усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням площею 10,6 кв м, позначене в інвентарній справі під № 21, розташоване на другому поверсі за адресою АДРЕСА_1 , шляхом надання їй постійного безперешкодного доступу до займаного нею приміщення та передачі дублікатів ключів від воріт, вхідних дверей та вказаної вище кімнати.
       Декретом від 04 червня 2020 року № 165/2020 архієпископа і митрополита ОСОБА_21 останній повідомив, що засновує Святоблаговіщенську монашу спільноту у с. Великі Бірки (т. 1 а.с. 19).
Листом від 20 серпня 2020 року №238/2020 Архієпископ і Митрополит ОСОБА_21 звернувся до монахині ОСОБА_17 ( ОСОБА_25 ), у якому надав їй канонічне попередження на один місяць, що якщо вона не змінить поведінки, буде звільнена з монашого стану (т.1 а.с.52).
       Відповідно до заяви начальнику Тернопільського РВП ГУНП в Тернопільській області від 28.08.2020 року, яку підписала, серед інших і ОСОБА_1 , підписанти зазначають, що вони зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 і бажають повернутися проживати за цією адресою. Приїхали до будинку, намагалися відкрити браму своїм ключем та виявили, що замки поміняні. Вони подзвонили в двері, до них вийшла ОСОБА_26 , яка їх не впустила і заявила, що мусить зателефонувати владиці ОСОБА_27 та що вона дасть відповідь через 10 хвилин. Однак, прочекавши годину, зрозуміли, що ніхто не вийде, зателефонували в поліцію. Просять захистити їх права (т. 1 а.с. 51).
       Відповіддю т.в.о. начальника ТВП ГУНП в Тернопільській області Р. Марківа від 24.09.2020 року ОСОБА_28 повідомлено, що її звернення з приводу примусового вселення розглянуто та рекомендовано звернутися до суду (т. 1 а.с. 147).
       Згідно декрету про звільнення з монашого стану за вих. №460/2020 від 22 жовтня 2020 року ОСОБА_29 постановив монахиню ОСОБА_17 ( ОСОБА_25 ) члена колишнього монастиря Введення в Храм Пресвятої Богородиці, що був канонічно скасований декретом Блаженнішого патріарха Святослава від 27 квітня 2017 року, звільнити з монашого стану зі всіма канонічними наслідками, які з цього випливають (т.1 а.с.103).
        ОСОБА_1 приписана в будинку АДРЕСА_1 . Бірки - монастиря з 19.11.2013 року (будинкова книга прописки громадян, т. 1 а.с. 12-14). Однак впродовж тривалого часу-більше трьох років- в будинку монастиря не проживає, що стверджується довідкою виконавчого комітету Великобірківської селищної ради № 954 від 07.09.2020 року (т. 1 а.с. 27) та актом опитування від 04 вересня 2020 року (т. 1 а.с. 22).
       Відповідно до ст. 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на свободу думки, совісті та релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно. Свобода сповідувати свою релігію або переконання підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
       Законом не заборонена діяльність релігійних спільнот / церковних монастирів, що діють без статусу юридичної особи. 
       Більше того, відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, свобода релігії та переконань, яка реалізується індивідуально або спільно з іншими, у публічний або приватний спосіб, не може вимагати обов`язкової попередньої реєстрації або інших подібних процедур, оскільки вона належить людям і громадам як носіям прав та не залежить від наявності чи відсутності офіційного дозволу (державної реєстрації) (пп. 128-130 рішення ЄСПЛ від 13 грудня 2001 року у справі «Церква Бессарабської митрополії та інші проти Молдови», п.26 рішення ЄСПЛ від 12 травня 2009 року в справі «Масаєв проти Молдови»).
       Право колективного («разом з іншими») сповідання релігії може реалізовуватися як у рамках спільноти/церковного монастиря, що не має статусу юридичної особи відповідно до ЦК України, так і в рамках релігійної організації - монастиря (як юридичної особи), що діють відповідно до своєї ієрархічної та інституційної структури. 
       Таким чином, та обставина, що монастир Введення в Храм Пресвятої Богородиці, членом якого являлась ОСОБА_1 , не був зареєстрований в якості юридичної особи, правового значення в даній справі не має.
       Статтею 35 Конституції України встановлено, що церква (релігійні організації) в Україні відокремлена від держави.
       Законом України «Про свободу совісті та релігійні організації» - держава не втручається у здійснювану в межах закону діяльність релігійних організацій, не фінансує діяльність будь-яких організацій, створених за ознакою ставлення до релігії. Релігійними організаціями в Україні є релігійні громади, управління і центри, монастирі, релігійні братства, місіонерські товариства (місії), духовні навчальні заклади, а також об`єднання, що складаються з вищезазначених релігійних організацій. Релігійні об`єднання представляються своїми центрами (управліннями). Реорганізація або ліквідація релігійної організації здійснюється відповідно до її власних настанов. За рішенням суду може бути тільки припинено діяльність релігійної організації, що є юридичною особою, у разі порушень положень Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» за зверненням відповідних осіб у порядку Цивільного процесуального кодексу України.
       Частиною 3 статті 5 Закону України “Про свободу совісті та релігійні організації» встановлено, що держава захищає права і законні інтереси релігійних організацій; сприяє встановленню відносин взаємної релігійної і світоглядної терпимості й поваги між громадянами, які сповідують релігію або не сповідують її між віруючими різних віросповідань та їх релігійними організаціями; бере до відома і поважає традиції та внутрішні настанови релігійних організацій, якщо вони не суперечать чинному законодавству.
       Основним законом, який встановлює внутрішні настанови УГКЦ є Кодекс канонів східних церков, проголошений 18 жовтня 1990 року та набрав чинності 01 жовтня 1991 року.
       У рішенні ЄСПЛ від 26 жовтня 2000 року у справі «Гасан і Чауш проти Болгарії» Суд зазначив, що зазвичай релігійні громади (організації) традиційно мають організаційну структуру. Вони існують за правилами, які, на думку віруючих, мають божественне походження. Для віруючих релігійні обряди мають божественне значення і цінність. 
       В зустрічній позовній заяві ОСОБА_22 посилається на те, що вона перебувала у монашому стані монашої спільноти сестер Введення у храм Пресвятої Богородиці більше 17 років, у відповідності до Канону 913 набула постійне місце проживання разом із іншими членами даного чернечого інституту за адресою АДРЕСА_1 - в місці прописки, де знаходиться дім, до якого прописана і набула права користування ним, проживала у келії під назвою Різдва ГНІХ, від якої має ключ. 
       Після зміни предмету зустрічного позову ОСОБА_1 просить усунути їй перешкоди в користуванні приміщенням у будинку АДРЕСА_1 , що складаються із трапезної, каплиці, святилища, захристія, паламарської, а також келії (від якої має ключ) шляхом надання їй постійного безперешкодного доступу до займаного нею приміщення та передачі дублікатів ключів від воріт та вхідних дверей монастиря, оскільки монастир вона разом з сестрами чернечої спільноти залишила із-за конфліктної ситуації щодо незаконного призначення ігуменею с. Теодосію ( ОСОБА_6 ) та незаконних дій владики ОСОБА_7 . Має намір повторно повернутись у монастир, про що свідчать її намагання вчинені 1.01.2018 року, 15.05. та 28.08.2020 року.
       Матеріалами справи доведено, що функціональне призначення келії є здійснення членами монашої спільноти монастиря сповідання релігії. 
Таким чином, культова будівля монастиря по АДРЕСА_1 де знаходиться спірне приміщення келії, передано ОСОБА_1 для забезпечення саме культових потреб монастиря - проведення богослужінь, релігійних обрядів, церемоній та інших практик відповідно до внутрішніх настанов релігійної організації. 
       В даний час у спірній будівлі розташовується Святоблаговіщенська монаша спільнота, заснована згідно ОСОБА_30 і ОСОБА_31 від 04 червня 2020 року №165/2020, членом якої ОСОБА_1 не являється і не має жодного відношення до новоутвореної чернечої спільноти.
       Колегія суддів зазначає, що наявність в будинковій книзі прописки відповідачки та відмітки у копії паспорта ОСОБА_1 про прописку за адресою АДРЕСА_1 з 19 листопада 2013 року не спростовує встановлених судом обставин щодо належності спірного приміщення до монастирської келії - культової споруди.
       Аналіз практики ЄСПЛ щодо визначення «житла» у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дозволяє зробити висновок, що до концепції «житла» Європейським судом не було віднесено монастирські приміщення, призначені для культових потреб, та/або келію в монастирі.
       Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при вирішенні справи невірно визначено характер спірних правовідносин та не враховано, що їх учасниками є представники ієрархічного релігійного об`єднання УГКЦ: з одного боку - юридична особа (позивач-відповідач) - Релігійна організація «Спасо - Преображенський монастир УГКЦ», що є власником культової споруди - монастиря, а з іншого - фізична особа ОСОБА_1 - член колишньої чернечої спільноти ліквідованого жіночого Монастиря Введення у храм Пресвятої Богородиці УГКЦ, до якого має намір повторно повернутись.         
       Матеріалами справи встановлено, що конфлікт між сторонами: ОСОБА_1 та монастирем Введення у храм Пресвятої Богородиці УГКЦ виник із-за незаконного (на думку позивачки) призначення ігуменею с. Теодосію ( ОСОБА_6 ) та незаконних дій владики ОСОБА_7 , тобто спір стосується внутрішньорелігійної діяльності монастиря, який вирішується на підставі церковного законодавства.
       Також судом залишено поза увагою, що питання надання дозволу на перебування чи права на проживання в монастирі, так само як його втрати особою, яка належить (належала) до чернечого стану, регулюється канонічним, а не цивільним правом.
       У відзиві на позовну заяву Релігійної організації «Спасо - Преображенський монастир УГКЦ» до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування приміщенням, остання визнавала, що вона відноситься до чернечого стану, а тому спір регулюється канонічним, а не цивільним правом, а тому провадження по справі слід закрити (т.1, а.с. 45-48).
       Таким чином, колегія суддів вважає, що даний спір виник між суб`єктами канонічного права, відносини між якими регулюються ККСЦ, а не актами цивільного законодавства.
       Юрисдикція загальних судів не поширюється на спори щодо користування приміщеннями культових споруд – монастирів (келіями), які регулюються, зокрема, Кодексом Канонів Східних Церков, типіконом Студійського Уставу.
       Отже, вирішення даного спору по суті є втручанням держави (в особі суду) у внутрішні організаційні справи релігійної організації та суперечить статті 35 Конституції України та статті 5 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації».
       Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
       Норма статті 255 ЦПК України є імперативною. Тобто, за наявності підстав, визначених у п. п. 1-8 ч.1 ст. 255 ЦПК, незалежно від кількості процесуальних дій, які були вчинені судами та учасниками судового процесу під час розгляду справи, суд зобов`язаний закрити провадження у справі. 
       Вказаний висновок узгоджується з принципом правової визначеності, на якому неодноразово наголошував у своїй практиці Європейський суд з прав людини.
       Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
       ЄСПЛ зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне здійснення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, а й щодо національних судів («Diya 97 v. Ukraine», №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
Враховуючи наведене, колегія суддів доходить до висновку, що суд першої інстанції помилково відкрив провадження у справі за позовом Релігійної організації «Спасо - Преображенський монастир УГКЦ» до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Релігійної організації «Спасо - Преображенський монастир УГКЦ» про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням. А відкривши провадження у справі, мав його закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки обидві сторони справи є суб`єктами канонічного права та спір стосується внутрішніх релігійних відносин між монахинею та монастирем, які чітко врегульовуються Кодексом ОСОБА_32 .
       При вказаних обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не визначився із характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи.
Таким чином, посилання скаржника на те, що судом першої інстанції не взято до уваги особливості спірних правовідносин, учасниками яких є представники ієрархічного релігійного об`єднання УГКЦ та які (відносини) мають також релігійний характер, – приймаються апеляційним судом з огляду на викладені у даній постанові обставини.
       Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
       Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.
       Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду із закриттям провадження у справі згідно п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.
       Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 255, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд ,
П О С Т А Н О В И В:

       Апеляційну скаргу релігійної організації “Спасо - Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви” задовольнити частково.
       Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 липня 2021 року скасувати.
       Провадження у справі за позовом релігійної організації “Спасо - Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви” до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на користування приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до релігійної організації “Спасо - Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви” про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням — закрити.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
       Повний текст постанови складено 04 травня 2022 року.
Головуюча                                                                         Т.С. Парандюк

Судді:                                                                         Б.О. Гірський

                                                                                С.І. Дикун