ПОСТАНОВА 
Іменем України

19 квітня 2022 року                                                                 м. Кропивницький

справа № 389/2989/19
провадження № 22-ц/4809/53/22 

        Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого судді: Дуковського О.Л. (суддя-доповідач) 
суддів: Мурашка С.І. Письменного О.А.
з участю секретаря: Демешко Л.В.
Учасники справи: 
позивач –  ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Поліщук Юлія Романівна; 
відповідач – ОСОБА_2 , інтереси якої представляє адвокат Логвінов Олег Вікторович.
Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20 травня 2021 року, у складі Українського В.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку в спільному майні подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку в спільному майні подружжя.
З уточненнями до позовної заяви просив визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 таке майно:
1/2 частину будинку АДРЕСА_1 ;
квартиру АДРЕСА_2 . 
В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя просив припинити право спільної сумісної власності подружжя та визнати за кожним із сторін по 1/4 частині спірного будинку та по 1/2 частині спірної квартири.
В обгрунтування позовних вимог позивач вказував, що 25.09.2013 між ним та відповідачем було розірвано шлюб.
Зазначав, що вони мали спільний бюджет та певні заощадження, а тому в період спільного проживання та за рахунок спільних коштів сторонами 26 лютого 1994 року придбано 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 з відповідною часткою господарсько-побутових будівель. 
Договір купівлі-продажу за спільною згодою оформлений на ім`я відповідача.
Зазначив, що даним будинком вони користувалися в якості дачі, оскільки постійно проживали в іншому місці. 
Крім того зазначав, що в період перебування в зареєстрованому шлюбі у 2013 році ними, за спільні кошти подружжя, була придбана житлова квартира АДРЕСА_2 , право власності на яку в цілому також було оформлене на відповідачку.
Вказував, що між ним та відповідачем існувала домовленість щодо користування вказаним нерухомим майном, а тому при розгляді іншої справи про розподіл спільно нажитих грошових коштів вимог щодо майна не ставилося.
Послався на те, що на час звернення із даним позовом у нього з відповідачкою виник спір щодо користування та розпорядження нерухомим майном.
Вказував, що під час зареєстрованого шлюбу він мав сталий дохід, а відповідачка не мала власних джерел доходу.
Тому, просив позов задовольнити.
Рішенням Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20 травня 2021 року позов задоволено частково.
В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя припинено право спільної сумісної власності подружжя на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину будинку АДРЕСА_1 .
Залишено у власності ОСОБА_2 , 1/4 частину будинку АДРЕСА_1 відповідно до договору купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку від 26.02.1994 посвідченого Знам`янською міською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі № 380, зареєстрований в Знам`янському Бюро технічної інвентаризації 27.04.1994 за №286/2.
У задоволенні в іншій частині позовних вимог відмовлено. 
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким:
визнати спільною сумісною власністю подружжя квартиру АДРЕСА_2 ;
у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя припинити право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 ;
визнати право власності за ОСОБА_1 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 ;
визнати право власності за ОСОБА_2 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .
Позивач зазначав, що суд першої інстанції не врахував те, що відповідачка під час перебування у шлюбі не мала самостійного доходу, який би дозволив придбати їй квартиру, а тому дана квартира є об`єктом спільної сумісної власністю подружжя ,яка підлягає поділу у рівних частках нат підставі ст. 70 СК України. 
Відповідачка подала відзив на вказану апеляційну скаргу, в якому просить рішення суду залишити без змін.
Посилається на те, що шлюбні відносини із позивачем були припиненні задовго до офіційного розірвання шлюбу, а тому вона придбала житло за власні кошти, що нею і було доведено в суді першої інстанції.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін та їх представників, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, про задоволення апеляційної скарги. 
       Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтувантися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.         
Згідно ч. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.
Частиною 4 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкорвою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Судове рішення в частині поділу спільного сумісного майна подружжя, а саме: 1/2 частина будинку АДРЕСА_1 , яке не оскаржується сторонами, ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому не підлягає скасуванню.
Оскаржуване судове рішення, в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо визнання квартири АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та її поділу між ними не відповідає зазначеним вимогам виходячи із наступного.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в шлюбі зареєстрованому 18 січня 1974 року Олевським районним бюро РАЦС Житомирської області, про що вчинено актовий запис № 9. 
Згідно рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 вересня 2013 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 6).
Звернувшись із даним позовом до суду позивач вказував, що в період перебування в зареєстрованому шлюбі у 2013 році ними (подружжям), за спільні кошти подружжя, було придбано квартиру АДРЕСА_2 , право власності на яку було оформлене на відповідачку.
З матеріалів справи вбачається, що 30.07.2013 було укладено договір купівлі-продажу, який посвідченого приватним нотаріусом Знам`янського міського нотаріального округу Кіровоградської області Гріцик Н.М. та зареєстрований в реєстрі за №758.
З вказаного договору вбачається, що ОСОБА_2 купила у власність квартиру АДРЕСА_2 . 
Пунктом 1.10 вказаного договору передбачено, що відповідачка купила вказану квартиру за згодою свого чоловіка ОСОБА_1 , що підтверджується заявою, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Ельдаровою О.М. 29 липня 2013 року за реєстровим №4, яка зберігається в матеріалах нотаріальної справи приватного нотаріуса.
Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про визнання вказаної квартири спільною сумісною власністю подружжя послався на те, що на час придбання спірної квартири (30.07.2013) сторони разом не проживали, спільного господарства не вели, а шлюб мав лише формальний характер, у даній квартирі позивач не проживав і не був зареєстрований.
Суд визнав обгрунтованими доводи відповідачки та взяв до уваги надані нею докази, як належні та достовірні, які підтверджують купівлю спірної квартири відповідачем за її особисті кошти. 
Колегія суддів, не погоджується із таким висновком суду першої інстанції виходячі із слідуючого. 
Відповідно до частин 1, 2 статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Згідно з статтею 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Відповідно до статті 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 3 статті 368 ЦК України).
Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).
У статті 63 СК України зазначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».
У частині 3 статті 12, частинах 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином, договір купівлі – продажу спірної кватири від 30.07.2013 відповідачка уклала під час зареєстрованого шлюбу із позивачем( а.с. 107-108,109).
Даним договором передбачено, що ОСОБА_2 дану квартиру за згодою свого чоловіка ОСОБА_1 (пункт 1.10 договору).
Слід зазначити, що у договорі не визначено будь –яких застережень, що дана квартира придбана за особисті кошти відповідачки та не визначено домовленостей між сторонами щодо часток майна (квартири).
Крім того, між сторонами не було укладено  шлюбного  договору.
Тому, у розумінні ст.. 70 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю.
Врахувавши презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу, слід виходити з того, що грошові кошти, набуті сторонами за час шлюбу належать їм на праві спільної сумісної власності.
       Посилання відповідачки на те, що спірна квартира була придбана за її особисті кошти та в період фактичного припинення шлюбних відносин є необгрунтованими.
Відповідачкою  не було надано   будь-яких переконливих доказів, які б свідчили про дату фактичного припинення шлюбних відносинміж нею та позивачем ні під час розгляду справи в суді першої інстанції, ні під час апеляційного розгляду 
Необгрунтованим є висновок суду першої інстанції, що на час придбання спірної квартири сторони разом не проживали, спільного господарства не вели, а шлюб мав лише формальний характер.
Матеріали справи не містять будь –яких належних та допустимих даказів припинення шлюбних відносин між  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до укладення договору купівлі –продажу квартири - 30.07.2013.
Щодо строку позовної давності слід зазначити наступне, що згідно ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
У п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року, роз`яснено, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК).
Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності
Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15.
Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19) та від 13 лютого 2020 року у справі №320/3072/18 (провадження № 61-5819св19).
Колегія суддів вважає, що позивач не пропустив строку позовної давності, оскільки її перебіг починається з моменту коли він дізнався про порушення свого права безпосередньо перед зверненням з позовом до суду.
Виходячі із вище викладеного, колегія суддів вважає, що позов в частині визнання квартири АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та її поділу підлягає задоволенню, з ухваленням в цій частині нового судового рішення. 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -
П О С Т А Н О В И В :
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20 травня 2021 року – задовольнити. 
       Рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20 травня 2021 року в частині відмови у задоволенні позову – скасувати і в цій частині позов задовольнити.
       Визнати квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
       Визнати право власності за ОСОБА_1 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .
       Визнати право власності за ОСОБА_2 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .
       Стягнути із ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1152,60 грн. 
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
       
       04.05.2022 – складено постанову.

       Головуючий суддя                                                                         О.Л. Дуковський 

       Судді                                                                                                 С.І. Мурашко 

                                                                               О.А.Письменний