Справа № 345/4984/21 
Провадження № 22-ц/4808/406/22 
Головуючий у 1 інстанції Мигович О.М. 
Суддя-доповідач Василишин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 травня 2022 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
судді-доповідача                Василишин Л.В.
суддів:                                Фединяка В.Д., Максюти І.О.
секретаря                        Возняк В.Д.
за участю                        представника апелянта
адвоката Сидор Я.М.
відповідача ОСОБА_1 
представника відповідача адвоката Ясінця В.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Калуського міськрайонного суду від 10 грудня 2021 року, ухвалене у складі судді Миговича О.М. в м. Калуш, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, 
в с т а н о в и в:
У листопаді 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовомдо ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
Позов мотивував тим, що він є співвласником квартири АДРЕСА_1 . Відповідачі є співвласниками квартири АДРЕСА_2 , яка знаходиться поверхом вище. 29 травня 2021 року приблизно о 06:00 год. він виявив на стелі і стінах кухні та ванної кімнати свіжі мокрі плями, які свідчили про затоплення його квартири з квартири зверху. Він негайно піднявся до квартири АДРЕСА_2 , стукав у двері, досить голосно повідомляв про затоплення, однак двері ніхто не відчинив. 
У зв`язку з цим, він повідомив про даний факт на лінію «102», а також подзвонив до обслуговуючої компанії ТОВ «М-Монтаж» з проханням направити відповідного працівника. Лише після прибуття працівників поліції мешканці квартири АДРЕСА_2 надали доступ до квартири. 
Оскільки події відбувалися у вихідний день (суботу), то працівник обслуговуючої компанії, який прибув за викликом, повідомив, що складання відповідного акту можливе у понеділок і присутність мешканців обох квартир є обов`язковою. 31 травня 2021 року комісією у складі головного інженера ОСОБА_4 , начальника дільниці ОСОБА_5 та слюсаря-сантехніка ОСОБА_6 складено акт, яким зафіксовано факт затоплення його квартири з квартири відповідачів. Перед складанням акту комісія піднімалася до відповідачів, щоб забезпечити їх присутність при складанні акту, однак їм ніхто не відчинив.
Згідно зведеного кошторисного розрахунку вартості об`єкта будівництва від 02 червня 2021 року, складеного ПП «Рембудвест», вартість робіт з ремонту його квартири для відновлення її стану, який був до затоплення, складає 10 124 грн. Також, 03 червня 2021 року ФОП ОСОБА_7 після огляду наслідків затоплення квартири оцінив вартість завданої шкоди і робіт по її усуненню, що становить 6 260 грн, і на цю суму виставив рахунок для оплати. Загальний розмір матеріальних збитків, завданих внаслідок затоплення його квартири, становить 16 384 грн. Крім того, позивач зазначив, що внаслідок затоплення квартири йому завдано моральну шкоди, яка виразилась у душевних стражданнях та значних хвилюваннях. Зазначену моральну шкоду він оцінює у 10 000 грн.
У зв`язку з наведеним, позивач просив стягнути солідарно з відповідачів 16 384 грн на відшкодування матеріальної шкоди, 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди та судові витрати по справі.
Рішенням Калуського міськрайонного суду від 10 грудня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_8 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права.
Вважає, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про те, що акт від 31 травня 2021 року не є належним та допустимим доказом заподіяння йому майнової шкоди саме з вини відповідачів. Вказує, що в даному акті зазначено всі необхідні дані, а саме: коли сталося затоплення, яку квартиру затоплено, сліди затоплення, а також звідки було здійснено затоплення. Акт підписано всіма членами комісії. Відповідачі у день складання акту двері не відчинили, а отже, свідомо ухилилися від участі в його складанні. 
Апелянт зауважує, що в червні 2021 року він уже звертався в суд з позовом про відшкодування шкоди, однак йому було відмовлено по тій причині, що він неналежно визначив коло відповідачів, а саме визначив відповідачем лише співвласника ОСОБА_3 . У відзиві на вказану позовну заяву від 24 червня 2021 року відповідач фактично визнав свою вину, зазначивши, що «працівник управляючої компанії, який ліг на підлогу під ванною, засвітив ліхтариком і сказав, що тече ванна, а саме сифон», і що «даний сифон він поміняв у понеділок 31 травня 2021 року своїми силами». Таким чином, відповідач повністю визнав факт затоплення і акт від 31 травня 2021 року є тому підтвердженням.
Також апелянт не погоджується з висновком суду першої про те, що під час складання акту квартира відповідачів АДРЕСА_2 взагалі не оглядалася, зазначаючи, що при складанні акту до них піднімалася комісія, але їм ніхто не відчинив двері. Вказує, що затоплення сталося у вихідний день і працівник ТОВ «М-Монтаж», який оглянув квартиру відповідачів, повідомив, що складання акту можливе у понеділок і присутність мешканців обох квартир є обов`язковою. У понеділок 31 травня 2021 року відповідачі двері не відчинили. Слюсар-сантехнік ОСОБА_6 , який оглядав квартиру відповідачів, підписав акт і таким чином підтвердив факт затоплення.
З наведених підстав апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити.
Відповідачі подали відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи скарги заперечили. Зазначили, що вони ніколи не визнавали факту затоплення квартири позивача, яке сталося 29 травня 2021 року, саме з їх квартири та з їх вини, а тому його посилання з даного приводу є безпідставними. Вказали, що позивач разом з працівниками поліції 29 травня 2021 року був у їх квартирі та мав можливість сфотографувати сліди затоплення. Можливість зафіксувати дану обставину мали і працівники поліції чи слюсар-сантехнік, однак ніхто ніяких слідів затоплення у квартирі не виявив. Також жодними доказами не підтверджені посилання позивача про те, що вони не допустили у квартиру комісію ТОВ «М-Монтаж» з метою не дати можливість встановити причину затоплення, оскільки ні в акті про затоплення, ні в жодному іншому документі не відображено, що комісія не змогла потрапити у їх квартиру, що їй не відкривалися двері чи чинилися будь-які інші перешкоди. 
Крім того, відповідачі вважають незрозумілим, чому якщо представник ТОВ «М-Монтаж» виявив тріщину на трубці під ванною, то комісія не вказала це, як причину затоплення, а зазначила «халатне відношення жильців». Також в акті не зазначено жодних висновків і рекомендацій комісії, а тому даний акт не є належним доказом їх вини.
Просили апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
В засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримала з наведених у ній мотивів.
Відповідачка ОСОБА_1 та представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Ясінець В.П. скаргу заперечили з мотивів, наведених у відзиві на апеляційну скаргу, просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.
Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.
Встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_2 є співвласником квартири АДРЕСА_1 , про що свідчить копія свідоцтва про право власності на житло від 07 листопада 1996 року (а.с. 9).
Відповідачі є співвласниками квартири АДРЕСА_3 , що розташована поверхом вище квартири позивача (а.с. 10).
З акту про залиття, складеного 31 травня 2021 року комісією у складі: головного інженера виконавця послуг ОСОБА_4 - голови комісії, начальника дільниці ОСОБА_5 і слюсара-сантехніка ОСОБА_6, вбачається, що 29 травня 2021 року в будинку АДРЕСА_4 комісія під час огляду встановила сліди затоплення на стелі в кухні і ванній кімнаті. Виявлені мокрі плями і мокрі меблі на кухні. Причиною залиття є халатне відношення жителів з квартири АДРЕСА_2 (а.с. 12).
Відповідно до зведеного кошторисного розрахунку вартості об`єкта будівництва від 02 червня 2021 року, вартість робіт та матеріалів, необхідних для відновлення квартири позивача до стану, який був до затоплення, складає 10 124 грн (а.с. 13-18).
Згідно рахунку, складеного 03 червня 2021 року підприємцем ОСОБА_7 , вартість робіт та матеріалів по відновленню кухонних меблів позивача становить 6 260 грн.
В матеріалах справи також міститься копія талону-повідомлення єдиного обліку №5374 про прийняття і реєстрацію заяви ОСОБА_2 до Калуського районного відділу поліції ГУНП в Івано-Франківській області про те, що сусіди з квартири АДРЕСА_2 затопили його квартиру (а.с.11).
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що наданий позивачем акт про залиття від 31 травня 2021 року не відповідає вимогам, викладеним у Правилах утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року №76, а тому не може бути належним та допустимим доказом заподіяння майнової шкоди позивачу саме з вини відповідачів. Зведений кошторисний розрахунок вартості об`єкта будівництва від 02 червня 2021 року ґрунтується в тому числі і на вказаному акті, тому зазначений зведений кошторисний розрахунок також не є належним та допустимим доказом вини відповідачів у спричиненні шкоди позивачу. Відтак підстави для задоволення позовної вимоги про відшкодування матеріальної шкоди відсутні. Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, то така є похідною від вимоги про відшкодування матеріальної шкоди, а тому також задоволенню не підлягає.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Відповідно до ч. 1-3 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.
Згідно з ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.
Частиною 1 ст. 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. 
Згідно зі ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. 
Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. 
Відповідно до ч. 2 цієї статті особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Наведена норма закону встановлює презумпцію вини завдавача шкоди, що означає, що особа, яка завдала шкоду, буде вважатися винною, якщо вона сама не доведе відсутність своєї вини (у зв`язку із наявністю вини іншої особи або у зв`язку із дією об`єктивних обставин).
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
Згідно з ч. 1, 3 ст. 12, ч. 1, 5 ,6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
На підтвердження заявленого позову позивач надав акт про залиття від 31 травня 2021 року, складений комісією у складі: головного інженера виконавця послуг ОСОБА_4 - голови комісії, начальника дільниці ОСОБА_5 і слюсара-сантехніка ОСОБА_6 , за даними якого 29 травня 2021 року в будинку АДРЕСА_4 комісія під час огляду встановила сліди затоплення на стелі в кухні і ванній кімнаті. Виявлені мокрі плями і мокрі меблі на кухні. Причиною залиття є халатне відношення жителів з квартири АДРЕСА_2 (а.с. 12).
Щодо встановленої судом першої інстанції невідповідності вказаного акту про залиття вимогам Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року №76, і визнання його неналежним та недопустимим доказом заподіяння майнової шкоди слід зазначити таке.
Спірним актом зафіксовано факт залиття квартири, описано місце залиття та вказано причину. Попри невідповідність наведеним Правилам в частині порядку його заповнення, акт в сукупності з іншими доказами підтверджує спричинення шкоди позивачу саме відповідачами. 
В спірному випадку, за наявності інших доказів, які підтверджують вину останніх, неправильне оформлення акту не могло слугувати для суду достатньою підставою для відмови в позові, оскільки за встановлення недобросовісності чи низької кваліфікації працівників обслуговуючої організації при складанні акту, позивач є заручником їх дій, що ставить під загрозу захист порушеного права та буде формальним підходом до вирішення спору в цілому.
Визнаючи вказаний акт неналежним та недопустимим доказом, суд першої інстанції не врахував, що сам по собі акт є одним із доказів, що підтверджує факт заподіяння шкоди і зазначені в ньому обставини відповідачами не спростовані.
Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 27 березня 2019 року у справі №643/19078/15-ц та від 08 травня 2018 року у справі №638/9035/16-ц.
Матеріалами справи встановлено, що в червні 2021 року позивач уже звертався в суд з позовом до відповідача ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири.
Рішенням Калуського міськрайонного суду від 23 вересня 2021 року у справі №345/2364/21 в задоволенні вказаного позову відмовлено з тих підстав, що позивачем заявлено вимоги не до всіх належних відповідачів. При цьому, позивачу роз`яснено право повторного звернення до суду з тим самим позовом до належного кола відповідачів. 
У відзиві на вказану позовну заяву відповідач у даній справі ОСОБА_3 зазначив, що «працівник управляючої компанії, який ліг на підлогу під ванною, засвітив ліхтариком і сказав, що тече ванна, а саме сифон», «після того, як мені трішки стало фізично легше, я зібрався силами і пішов у ванну кімнату ще раз оглядати де саме протікає і тільки відкрутивши кран холодної води у ванну, я виявив, що справді тріснутий сифон по заводському шву», «даний сифон я поміняв у понеділок 31.05.2021 року своїми силами» (а.с. 63-69). 
Отже, відповідач фактично визнав, що причиною залиття квартири відповідача став тріснутий сифон у його ванній кімнаті.
Такі первинні пояснення мають значення та підлягають врахуванню в даному випадку, не зважаючи на те, що в подальшому, останній змінив свої покази.
Частинами 4 та 5 ст. 319 ЦК України визначено, що власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.
Згідно зі ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Тобто тягар утримання майна та відповідальність за нього несе саме власник.
Відтак, обов`язок з утримання санітарно-технічних приладів (кранів, труб, сифонів тощо) у квартирі в належному стані покладено саме на власника квартири.
Позивач надав достатньо доказів про наявність факту залиття його квартири, а відповідачі не спростували належними та допустимими доказами своєї вини у залитті його квартири, хоча це їх процесуальний обов`язок, оскільки у спірних правовідносинах діє презумпція заподіювача шкоди.
Отже, колегія суддів вважає, що відповідачі допустили аварійну ситуацію, оскільки не вжили достатніх заходів для своєчасного усунення пошкоджень сифона у ванній кімнаті, що розташована в належній їм квартирі і недопущення залиття розташованої нижче квартири, чим завдали позивачу майнової шкоди, розмір якої підтверджений зведеним кошторисним розрахунком вартості об`єкта будівництва від 02 червня 2021 року, згідно якого вартість робіт та матеріалів, необхідних для відновлення квартири позивача до стану, який був до затоплення, складає 10 124 грн (а.с. 13-18).
Вказаний кошторисний розрахунок було проведено інженером-проектувальником ОСОБА_9 , її повноваження підтверджені кваліфікаційним сертифікатом інженера-проектувальника, який зареєстрований у реєстрі атестованих осіб 12 квітня 2013 року за №6369. Дія вказаного сертифікату відповідає активним відомостям з Державного реєстру атестованих осіб (а.с. 20).
Відповідачі на спростування позовних вимог не надали доказів, які б свідчили про інший розмір завданої матеріальної шкоди позивачу внаслідок залиття його квартири. Клопотання про призначення судової експертизи, залучення компетентних спеціалістів не заявляли.
За таких обставин, колегія суддів вважає підставними позовні вимоги ОСОБА_2 до відповідачів в частині відшкодування матеріальної шкоди, завданої залиттям його квартири, на суму 10 124 грн.
Щодо вимоги про стягнення з відповідачів 6 260 грн завданої матеріальної шкоди, то така задоволенню не підлягає, оскільки не підтверджена належними та достатніми доказами. 
Так, згідно рахунку від 03 червня 2021 року, складеного підприємцем ОСОБА_7 , вартість робіт та матеріалів по відновленню кухонних меблів позивача становить 6 260 грн. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують оцінку завданої шкоди та її відповідність заявленому рахунку. Відтак, вказана позовна вимога є необґрунтованою.
Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1 ст. 1167 ЦК України).
Колегія суддів виходить з того, що затоплення квартири призвело до змін в житті позивача, оскільки цим викликана необхідність проведення робіт по її відновленню, позивачу потрібно докладати додаткові зусилля для нормалізації свого життя. З урахуванням характеру страждань, обсягу заподіяної шкоди, колегія суддів вважає, що сума в 1 000 грн буде достатньою грошовою компенсацією завданої позивачу моральної шкоди.
Врахувавши вищевикладене та положення ст. 376 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з неповним з`ясуванням обставин справи, висновки суду, викладені в рішенні, не відповідають фактичним обставинам справи, а тому рішення слід скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_2 . По суті встановленого, з відповідачів слід стягнути солідарно на користь позивача 10 124 грн на відшкодування матеріальної шкоди та 1 000 грн на відшкодування моральної шкоди. В решті вимог позову слід відмовити.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 13 ст. 141 ЦПК України встановлено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За подання позовної заяви позивачем сплачено судовий збір в розмірі 908 грн, що підтверджується квитанцією про сплату №86890 від 09 листопада 2021 року (а.с. 6).
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_2 , то пропорційно до задоволених позовних вимог (67,90%) з відповідачів підлягають стягненню на користь позивача по 308,27 грн з кожного витрат по сплаті судового збору.
Частиною 6 ст. 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.
Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Керуючись ст. 374, 376, 381 - 384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволити частково.
Рішення Калуського міськрайонного суду від 10 грудня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкодизадоволити частково.
Стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 10 124 (десять тисяч сто двадцять чотири) грн на відшкодування матеріальної шкоди та 1 000 (одну тисячу) грн на відшкодування моральної шкоди.
В решті вимог позову відмовити.
Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 по 308,27 грн з кожного витрат по сплаті судового збору.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 06 червня 2022 року.

Суддя-доповідач                                                        Василишин Л.В.
Судді:                                                                        Фединяк В.Д.
                                                                               Максюта І.О.