РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2022 року 
м. Рівне

Справа № 569/18556/21
Провадження № 22-ц/4815/774/22

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

судді-доповідача      – Шимківа С.С.,
суддів:                 – Ковальчук Н.М., Хилевича С.В.,
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 03 березня 2022 року (ухвалене у складі судді Гордійчук І.О.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,- 
в с т а н о в и в :
У вересні 2021 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення на його користь 68839,10 грн. на відшкодування виконаного зобов`язання за договором про іпотечний кредит №112 від 22.10.2010 року та судові витрати.
       В обґрунтування своїх вимог зазначає, що 17.11.2006 року між ним та ОСОБА_2 укладено шлюб, який було розірвано на підставі рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17.09.2013 року. У період шлюбу ним з відповідачкою було придбано у власність нерухоме майно, а саме квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 22 жовтня 2010 року. Вартість квартири за договором становить 327100 грн. Для купівлі квартири сторонами було використано власні кошти та кредитні кошти в сумі 150000 грн., отримані від ВАТ "Державний ощадний банк України". Договір про іпотечний кредит №112 від 22.10.2010 року було укладено між ОСОБА_2 та ВАТ "Державний ощадний банк України", згодом також укладено Договір №1 від 15.11.2011 року. Згідно п. 1.2. договору кредит надається на 95 місяців з строком остаточного повернення кредиту на пізніше 21.09.2018 року на придбання квартири, за договором купівлі продажу від 22.10.2010 року. На забезпечення виконання договору кредиту між ним, ОСОБА_2 та ВАТ "Державний ощадний банк України" було укладено договір поруки №112/1 від 22.10.2010 та у подальшому додаткова угода №1 до нього від 12.10.2011. Стверджує, що фактично кредит як під час шлюбу так і після його розірвання він сплачував самостійно, а також сплатив за відповідача страхові платежі у сумі 236,84 грн. та 556,07 грн. Після розірвання шлюбу ним було сплачено 136092,37 грн. основного боргу, відсотків та пені, що підтверджується відповідними квитанціями. Таким чином, він самостійно виконував ті зобов`язання, які мав би виконувати разом з відповідачем, а тому, має право вимагати від відповідачки сплати нею на його користь 1/2 частки понесених ним витрат на відшкодування виконаного зобов`язання за договором про іпотечний кредит №112 від 22.10.2010 року. Розмір такої частки складає 68046,19 грн., а також страхові платежі у сумі 236,84 грн. та 556,07 грн., разом 68839,10 грн.
       Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 03 березня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів задоволено.
       Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму грошових коштів у розмірі 68839 гривень 10 копійок, в якості компенсації за виконання ОСОБА_1 за рахунок особистих коштів їхніх спільних з ОСОБА_2 зобов`язань за договором про іпотечний кредит №112 від 22.10.2010 року, укладеним між ОСОБА_2 та Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та додаткової угоди №1 до договору поруки №112/1 від 12.10.2011 року.
       Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції керувався тим, що позивач за рахунок власних коштів, які набув після припинення шлюбних відносин з відповідачкою, виконав їх спільні кредитні зобов`язання, а тому вона повинна сплатити йому 1/2 частку виконаних ним спільних зобов`язань.
Не погоджуючись із рішенням місцевого суду,  ОСОБА_2  оскаржила його в апеляційному порядку.
У поданій апеляційній скарзі зазначає, що після припинень шлюбних відносин, у них з позивачем була домовленість, що спірна квартира належить їм у рівних частках, погашення заборгованості і після розірвання шлюбу здійснювалося за спільні кошти, що було підтверджено свідками при розгляді справи № 569/11838/19, які показали, що вона неодноразово зустрічалася з ОСОБА_1 та передавала йому кошти для погашення заборгованості по договору про іпотечний кредит. Зауважує, що позивач підтвердив, що у нього відсутні будь-які претензії фінансового характеру до неї, про що свідчить зміст п. 5 нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 12 серпня 2021 року, яким останній відчужив належну йому частку квартири на її користь. Зауважує, що позивач жодним чином не цікавився долею спільної квартири, не брав участі у її утриманні, здійсненні поточного ремонту, сплаті комунальних платежів. Переконаний, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню висновок викладений Верховним Судом у постанові від 18 листопада 2020 року у справі № 344/3574/17. Також вважає, що місцевий суд дійшов необґрунтованого висновку, що позивачем не пропущений строк позовної давності.
Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог – відмовити.
У поданому на апеляційну скаргу відзиві представник позивача просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення місцевого суду - без змін.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що з 17 листопада 2006 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Рівненського міського суду від 17 вересня 2013 року.
У період шлюбу сторонами було придбано нерухоме майно, а саме квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 22 жовтня 2010 року. Вартість квартири за договором становить 327100 грн.
22.10.2010 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Державний ощадний банк України» було укладено договір про іпотечний кредит № 112, відповідно до якого останній було надано кредит у розмірі 150 000.00 грн., терміном на 95 місяців, на придбання вищезазначеної квартири. Останній платіж по вищевказаному іпотечному договору повинен був бути здійснений не пізніше 21.09.2018 року.
22.10.2010 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки по зобов`язаннях ОСОБА_2 за договором про іпотечний кредит № 112 від 22.10.2010 року. 12.10.2011 року було укладено додаткову угоду №1 до договору поруки №112/1 від 22.10.2010 року.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 04.12.2020 року (справа №569/11838/19) в порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині спірної квартири.
Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частина 4 ст. 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
З наведеного вбачається, що у подружжя, окрім права спільної сумісної власності на квартиру, внаслідок укладення кредитного договору, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.
Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Праву на спільну сумісну власність на квартиру кореспондується боргове зобов`язання - повернення грошової суми, що позичалася на придбання квартири.
Отже, набувши у власність майно за час шлюбу, позивач і відповідачка також набули грошових зобов`язань перед банком з повернення суми кредиту та інших передбачених кредитним договором платежів.
Спірна квартира визнана за сторонами спільною сумісною власністю та поділена по 1/2 частці кожному на підставі рішення суду.
Спір у даній справі виник між сторонами щодо оплати кредитних коштів після припинення шлюбних відносин, оскільки, як стверджує позивач, такі платежі вносилися ним за рахунок особистих коштів, які він набув самостійно без участі відповідачки, оскільки на той час вони вже не перебували у шлюбних відносинах.
Загальна сума сплачених позивачем кредитних платежів, після розірвання шлюбу між сторонами, складає 136092,37 грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи квитанціями, які містять реквізити щодо призначення платежу: сплата боргу за кредит згідно договору №112 від 22.10.2010 року, платником вказано ОСОБА_1 .. Також позивач сплатив за відповідача страхові платежі у сумі 236,84 грн. та 556,07 грн..
Таким чином, матеріали обґрунтовано свідчать, що позивач за рахунок власних коштів, які набув після припинення шлюбних відносин з відповідачкою, виконав спільні кредитні зобов`язання на зазначену суму грошових коштів, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_2 повинна сплатити ОСОБА_1 1/2 частку виконаних ним спільних зобов`язань.
Наведені в апеляційній скарзі доводи є необґрунтованими, спростовуються встановленими судом обставинами справи та по своїй суті зводяться до незгоди скаржника з висновками суду.
Доводи ОСОБА_2 , що після розірвання шлюбу погашення кредиту відбувалося за спільні кошти, оскільки вона передавала для позивача відповідні на це кошти, є необґрунтованими, адже остання, будучи позичальником за кредитним договором, вправі була самостійно здійснювати кредитні платежі. При цьому, відповідачка не надала жодних доказів, які б свідчили про здійснення таких дій. Покликання на обставини, які були встановлені рішенням у справі №569/11838/19, не заслуговують на увагу з огляду на відмінність предмету спору. Також безпідставним є покликання на п. 5 договору купівлі-продажу від 12 серпня 2021 року, адже зміст даного пункту свідчить про відсутність фінансових претензій позивача до відповідачки в частині, що стосується оплати під час відчуження належної йому частики квартири, тобто виконання договору купівлі-продажу. Також необґрунтованим є покликання відповідачки постанову Верховного Суду від 18.11.2020 (справа №344/3574/17, провадження № 61-4082св19), оскільки у зазначеній справі погашення кредиту здійснювалося під час перебування подружжя у шлюбі і кредит був погашений до розірвання шлюбу. Покликання, що відповідач не утримував спірну квартиру не мають правового значення, оскільки не стосуються предмету даного спору.
Вірним є висновок місцевого суду щодо відсутності підстав для застосування строків позовної давності, оскільки сам факт погашення позивачем кредиту не свідчить про порушення його права на повернення частини цих коштів. Про порушення цього права відповідач дізнався у ході розгляду справи про поділ майна подружжя, в якій рішення суду було ухвалене 04.12.2020 року, а тому строк позовної давності не сплинув. 
Установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.
Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.
Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 03 березня 2022 року - без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач                                                   Шимків С.С.
Судді:                                                                  Ковальчук Н.М. 

Хилевич С.В.