Справа № 441/1690/20                        Головуючий у 1 інстанції: Малахова-Онуфер А.М. 
Провадження № 22-ц/811/4185/21                Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А. 
Категорія:64

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

10 травня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого-судді: Левика Я.А.,
суддів: Савуляка Р.В., Шандри М.М.,
       секретарка: Скакун І.А.,

за участі в судовому засіданні позивачки ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 , представника відповідачки ОСОБА_3 – ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 та його представника ОСОБА_2 на рішення Городоцького районного суду Львівської області в складі судді Малахової-Онуфер А.М. від 19 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , третя особа Служба у справах дітей Львівської районної державної адміністрації Львівської області про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом виселення особи як такої, що втратила право користування житловим приміщенням,, -

в с т а н о в и л а : 

       рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 19 жовтня 2021 року у позові ОСОБА_1  в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5  до ОСОБА_6 , третя особа Служба у справах дітей Львівської районної державної адміністрації Львівської області про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення  ОСОБА_6  з квартири  АДРЕСА_1 , як такої, що втратила право користування такою квартирою відмовлено.
Дане рішення оскаржила ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 та її представник ОСОБА_2 .
В апеляційній скарзі просять рішення Городоцького районного суду Львівської області від 19 жовтня 2021 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким задоволити позовні вимоги позивача по справі в повному обсязі, а саме: усунути перешкоди ОСОБА_5 у володінні, користуванні та розпорядженні його власністю, квартирою за адресою АДРЕСА_2 . шляхом виселення відповідачки ОСОБА_6 , як такої, що втратила право користування даною житловою квартирою. Вважають рішення суду незаконним та необґрунтованим, ухваленим при неповному з`ясуванні обставин справи. Не погоджуються з висновками суду та вважають такі надуманими, що начебто відповідачка вселилась у квартиру з дитиною та чоловіком з дозволу апелянта, оплачує свою частку комунальних послуг, перешкод у користуванні житлом власнику квартири в тому числі і його законному представнику не чинить. Судом залишено поза увагою аргументи, доводи та докази надані стороною позивача. Вказують, що згідно ст. 391 ЦК України, захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні користування та розпоряджання своїм майном. Посилаються на висновок ВС/КЦС відповідно до якого, виселення родичів є припиненням права сервітуту, а тому у таких правовідносинах застосовують норми ЦК України, а не ЖК УРСР. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. Статтею 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту, зокрема відповідно до пункту 4 частини першої зазначеної норми, сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Отже, застосуванню у такі категорії спорів підлягають норми ЦК України, а не рудиментарні положення ЖК УРСР. (ВС/КЦС у справі № 182/7347/18 від16.12.2020 року). Зазначають, що відповідачка  ОСОБА_6   ІНФОРМАЦІЯ_1 , у відзиві називає себе дитиною, проте не враховує, що їй виповнилося 18 років ще 15.03.2016 року. Тобто їй станом на сьогодні 24 роки. А у позивача та його матері відсутній обов`язок утримувати та забезпечувати проживання за свій рахунок у своїй квартирі відповідачки, її чоловіка, та їх спільної дитини. Посилання Відповідачки на положення про членів сім`ї не заслуговують на увагу, позивач з його матір`ю з Відповідачкою не проживали та не проживають, спільного господарства не ведуть, членами сім`ї не є. Право на проживання Відповідачка набула будучи неповнолітньою особою. Втратила право на проживання ставши повнолітньою та уклавши шлюб. Також, відповідачкою було порушено умови мирової угоди, та самовільно заселено в спірну квартиру свого чоловіка та малолітню дитину без дозволу власника квартири.
В судове засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та представник Служби у справах дітей Львівської районної державної адміністрації Львівської областіне з`явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності, зважаючи на те, що такі повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України та зважаючи на те, що в судовому засіданні інтереси сторін захищали їх представники та від третьої особи надійшов відзив на апеляційну скаргу.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки та її представника на підтримання апеляційної скарги, представника відповідачки – в заперечення скарги, дослідивши матеріали, оцінивши мотиви учасників справи в межах доводів позовної заяви, відзиву на позовну заяву, апеляційної скарги, відзиву на неї, а також, а також усних пояснень учасників справи (їх представників) у судах обох інстанцій – колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.
Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст. 317, 319, 391 ЦК України, ст. 156, 157 ЖК УРСР, ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод, рішення Європейського суду з прав людини у справах «Кривіцька і Кривіцький проти України», «Прокопович проти Росії», «Лупса проти Румунії» та відмовляючи в задоволенні позову виходив з того, що згідно реєстраційного посвідчення Самбірського міжміського бюро технічної інвентаризації №200441 власником квартири АДРЕСА_1 з 10.05.2001 значилась ОСОБА_7 , яка будучи з 09.02.2009 опікуном малолітньої внучки ОСОБА_6 – дитини, позбавленої батьківського піклування, зареєструвала останню у належній їй на праві власності квартирі. Згідно Витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання №4622-2908281-2016, копії будинкової книги для прописки громадян, що проживають, місцем постійного зареєстрованого проживання відповідачки ОСОБА_6 з 02.06.2009 значиться АДРЕСА_2 . ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , після смерті останньої спадщину прийняв її син ОСОБА_8 . Із копії свідоцтва про народження Серія НОМЕР_1 , копії свідоцтва про розірвання шлюбу Серія НОМЕР_2 від 26.06.2009 видно, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 є сином ОСОБА_1 і ОСОБА_8 шлюб між якими розірвано у 2009 році. Після смерті ОСОБА_7 , ОСОБА_9 призначено опікуном над малолітньою племінницею ОСОБА_6 , 1998р.н., як дитиною, позбавленою батьківського піклування, позивачку, як опікуна зобов`язано забезпечити належний рівень виховання та утримання малолітньої, а також захист прав та інтересів дитини. ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 . За заявою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_5 державним нотаріусом Городоцької державної нотаріальної контори заведено спадкову справу №19/2016, а 14.03.2017 нотаріусом видано Свідоцтво про право на спадщину за законом НМА 707347 із змісту якого убачається, що спадкоємцем майна ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 є його син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до складу спадщини входить квартира АДРЕСА_1 , яка складається з двох кімнат та кухні, житловою площею 32, 9 кв. м., загальна площа 57,1 кв. м. ОСОБА_5 проживає з матір`ю ОСОБА_1 на АДРЕСА_3 , у належній йому на праві приватної власності квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований з 19.03.2013р., що підтверджується копією довідки про реєстрацію місця проживання відділу державної реєстрації та надання адміністративних послуг, Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Врахувавши, що реєстрація місця проживання відповідачки ОСОБА_6 проведена згідно з вимогами чинного законодавства, зареєстровані за вказаною адресою особи мають родинні стосунки між собою до цього часу, на час переходу права власності від ОСОБА_7 до ОСОБА_8 та відповідно до неповнолітнього ОСОБА_5 , відповідачка ОСОБА_6 будучи неповнолітньою проживала з 2010 року з опікуном на АДРЕСА_3 та залишалась зареєстрованою у квартирі, а з березня 2017 року з дозволу ОСОБА_1 вселилась та постійно проживає у квартирі, і її право на проживання і користування спірним майном не оспорювалось, відповідачка оплачує свою частину комунальних послуг, іншого постійного житла не має, перешкод у користуванні ОСОБА_5 його власністю не чинить, суд першої інстанції підстав для усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1 , як такої, що втратила право користування квартирою, з мотивів наведених у заяві та позивачкою і представником в суді, не убачав. Суд не взяв до уваги покликання представника ОСОБА_2 про те, що мирова угода затверджена 20.07.2016 Городоцьким районним судом Львівської області у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про захист права на користування квартирою втратила свою чинність і по своїй суті є сервітутом, який надавав відповідачці право обмеженого, тимчасового проживання у квартирі АДРЕСА_1 , що відповідно є підставою для застосування до спірних відносин положень цивільного закону, який регулює право користування чужим майном, що ОСОБА_6 має можливість проживати та користуватись житлом інших родичів, остання досягнувши повноліття та уклавши шлюб, втратила право на проживання у квартирі, інше, як такі, що не ґрунтуються на нормах закону.
Колегія суддів вважає, що такі висновки вцілому відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону та підстав для скасування рішення суду – немає.
        ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_6 в якому просила:
?усунути перешкоди ОСОБА_5 у володінні, користуванні та розпорядженні власністю квартирою за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом виселення відповідачки ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1 , як такої, що втратила право користування квартирою.
       В обґрунтування позовних вимог зазначала, що, ОСОБА_5 , як власник квартири, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом №149 від 14.03.2017, не має змоги в повному обсязі володіти, користуватися та розпоряджатися власністю, оскільки відповідачка, яка втратила право проживання у квартирі, добровільно виселитись відмовляється. Просила позов задовольнити.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.        
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право 
в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним.
За ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору управління майном.
Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
За ст.321 ЦК України  право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.
Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Зазначеними нормами закону закріплено принцип непорушності права приватної власності в тому числі і часткової, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника (в тому числі частини майна) володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику майна чи його частини право вимагати усунення будь-яких порушень його права, зокрема, права користування.
Відповідно до пункту 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити з того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Крім цього, за ст. 8 Конвенції про захист прав людини  і основоположних свобод,  кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
       Як вбачається з матеріалів справи, вірно встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорено та не спростовано, – згідно реєстраційного посвідчення Самбірського міжміського бюро технічної інвентаризації №200441, власником квартири АДРЕСА_1 з 10.05.2001 значилась ОСОБА_7 , яка будучи з 09.02.2009 опікуном малолітньої внучки ОСОБА_6 – дитини, позбавленої батьківського піклування, зареєструвала останню у належній їй на праві власності квартирі (а.с. 70).
Згідно Витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання №4622-2908281-2016, копії будинкової книги для прописки громадян, що проживають, місцем постійного зареєстрованого проживання відповідачки ОСОБА_6 з 02.06.2009 значиться АДРЕСА_2 (а.с. 12, 13, 52).
ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , після смерті останньої спадщину прийняв її син ОСОБА_8 .
Із копії свідоцтва про народження Серія НОМЕР_1 , копії свідоцтва про розірвання шлюбу Серія НОМЕР_2 від 26.06.2009 вбачається, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 є сином ОСОБА_1 і ОСОБА_8 шлюб між якими розірвано у 2009 році (а.с. 7, 127 зворот).
Із змісту Розпорядження голови Городоцької районної державної адміністрації №292 від 06.05.2010 убачається, що після смерті ОСОБА_7 , ОСОБА_9 призначено опікуном над малолітньою племінницею ОСОБА_6 , 1998р.н., як дитиною, позбавленою батьківського піклування, позивачку, як опікуна зобов`язано забезпечити належний рівень виховання та утримання малолітньої, а також захист прав та інтересів дитини (а.с. 71).
ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 9).
За заявою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_5 державним нотаріусом Городоцької державної нотаріальної контори заведено спадкову справу №19/2016, а 14.03.2017 нотаріусом видано Свідоцтво про право на спадщину за законом НМА 707347 із змісту якого вбачається, що спадкоємцем майна ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 є його син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до складу спадщини входить квартира АДРЕСА_1 , яка складається з двох кімнат та кухні, житловою площею 32, 9 кв. м., загальна площа 57,1 кв. м. (а.с. 9).
Із копії довідки про реєстрацію місця проживання відділу державної реєстрації та надання адміністративних послуг, із Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності убачається, що ОСОБА_5 проживає з матір`ю ОСОБА_1 на АДРЕСА_3 , у належній йому на праві приватної власності квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований з 19.03.2013 (а.с. 10 зворот, 44).
       Після набуття права власності на спірне житло позивачем між цими ж сторонами виник та існував спір щодо права на проживання у спірному житлі відповідачки та Ухвалою Городоцького районного суду Львівської області від 20 липня 2016 року у справі №441/512/169-ц, провадження у справі за позовом  ОСОБА_10 до  ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_5 про захист права на користування житловим приміщенням було закрито у зв`язку з укладенням між сторонами мирової угоди, яка була визнана судом на таких умовах:
«1. Позивач – ОСОБА_10 будучи зареєстрованою в квартирі АДРЕСА_1 має право на користування житлом у вказаній квартирі, таке право Відповідачем не заперечується.
Відповідач – ОСОБА_1 зобов`язується у п`ятиденний термін з дня підписання вказаної угоди надати другий примірник ключів від квартири АДРЕСА_1 .
У випадку вибуття з власної волі та не проживання ОСОБА_10 без поважних причин більше одного року у квартирі АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 залишається право на звернення до суду із позовом про визнання її такою, що втратила право на користування вказаним житлом в порядку ст.. 405 ЦК України.
ОСОБА_10 зобов`язується не вселяти інших осіб у квартиру АДРЕСА_1 .
У випадку вселення у вказану квартиру ОСОБА_10 осіб, без згоди ОСОБА_1 , остання має право на виселення таких правоохоронними органами або в судовому порядку.
2. ОСОБА_10 несе обов`язок сплачувати половину нарахованих комунальних послуг (газ, електроенергія, водопостачання, послуги з вивезення сміття, послуги за обслуговування прибудинкової території) за квартиру АДРЕСА_1 кожного місяця. Другу половину витрат комунальних послуг несе ОСОБА_1 .
У випадку порушення вказаного пункту позивачем, ОСОБА_1 як законний представник ОСОБА_5 після оплати вказаних послуг має право на звернення до суду про стягнення із ОСОБА_10 нарахованих послуг починаючи з часу вселення її у квартиру АДРЕСА_1 і до звернення до суду.
Крім цього ОСОБА_1 зобов`язується погасити наявну заборгованість в сумі 6446 грн. 26 коп.
3. Сторони погодились, що ОСОБА_10 проживатиме в першій кімнаті, більшою площею, менша кімната залишається в користуванні ОСОБА_1 , всі нежитлові приміщення залишаються в спільному користуванні сторін.
4. ОСОБА_1 як законний представник неповнолітнього ОСОБА_5 має безперешкодне право доступу до вказаної квартири у будь-який час, право на проживання у вказаній квартирі із сином ОСОБА_5 , а також право на вселення у одну кімнату наймачів.
При цьому наймач вказаної кімнати може бути виключно або особа жіночої статі або сім`я. Вселення як наймача одноосібно особи чоловічої статі до вказаної квартири забороняється.
При вселенні наймачів до квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 зобов`язана попередити про це ОСОБА_10 не менше ніж за п`ять днів до вселення».
Вказана ухвала не оскаржувалась та така є чинною і на даний час.
Тобто за умовами такої угоди право на проживання відповідачки у квартирі було визнано позивачем в особі законного представника. Також, цією угодою було передбачено і інші умови користування сторонами спірним житлом та наслідки порушення умов угоди, серед яких відсутня можливість виселення відповідачки у зв`язку із вселенням інших осіб без згоди позивача (чого позивачем не доведено, натомість його законною представницею в суді першої інстанції стверджено про надання нею дозволу на проживання у квартирі новонародженої дитини відповідачки з чоловіком у 2017 році) чи несплати комунальних платежів (чого теж позивачкою стосовно відповідачки не доведено). Натомість передбачено право позивача на звернення до суду про визнання відповідачки такою, що втратила право на користування житлом у зв`язку із не проживанням відповідачки у квартирі більше одного року. 
Позивач просить виселити відповідачку з квартири, як таку, що втратила право користування квартирою, мотивуючи в основному тим, що ОСОБА_6 досягла повноліття, створила сім`ю, комунальні послуги оплачувати в повному обсязі відмовляється, порушила умови затвердженої судом мирової угоди.
Проте, як вказано вище та вбачається з матеріалів справи – відповідачка проживає у спірній квартирі на законних підставах. Вселена законно, а згодом її право на проживання підтверджене затвердженою судом мировою угодою, укладеною між сторонами та визнаною судом, яка є чинною, згідно якої відповідачка будучи зареєстрованою в квартирі АДРЕСА_1 має право на користування житлом у вказаній квартирі, та таке право згідно мирової угоди, не заперечується власником квартири в особі законного представника. Окрім цього, відповідачка оплачує комунальні послуги згідно вказаної мирової угоди.
       Досягнення позивачем віку 14 років (на даний час 15 років) жодним чином не вплинуло на права та обов`язки відповідачки стосовно спірного житла, які встановлені в судовому рішенні, що набрало законної сили та її право у зв`язку з цим не втрачено. Будь-яких інших доводів, які б вказували на втрату права на користування житлом відповідачкою позивач не навів та судом таких обставин не встановлено.
Даний позов по своїй суті є бажанням перегляду згаданого судового рішення за спливом часу і у зв`язку із зміною стосунків між сторонами.
       Крім цього, позивачем належно не обґрунтовано та не підтверджено належними та допустимими доказами, яким саме чином відповідачкою чиняться йому перешкоди у користуванні спірною квартирою, враховуючи порядок користування житлом, що визначений між сторонами у згаданому судовому рішенні. Саме бажання, на даний час, володіти та користуватися житлом в повному обсязі, зважаючи на чинність судового рішення, не слід вважати належним обґрунтуванням даного позову.
Враховуючи вказане, суд першої інстанції вірно вважав, що підстав для усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1 , як такої, що втратила право користування квартирою, з мотивів наведених у заяві та позивачкою і представником в суді, – немає, зважаючи також і на те, що на те, що реєстрація місця проживання відповідачки ОСОБА_6 проведена згідно з вимогами чинного законодавства; власник та відповідачка мають родинні стосунки між собою до цього часу; з березня 2017 року з дозволу законного представника позивача ОСОБА_1 відповідачка вселилась та постійно проживає у квартирі з чоловіком та малолітньою дитиною; право відповідачки на проживання і користування спірним майном не оспорювалось; відповідачка оплачує свою частину комунальних послуг; іншого постійного житла не має, перешкод у користуванні ОСОБА_5 його власністю не чинить.
Враховуючи вказане доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними та саму скаргу слід відхилити. Рішення ж суду першої інстанції слід залишити без змін як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, - 

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
       Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 19 жовтня 2021 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 13 травня 2022 року.

       Головуючий :                  Я.А. Левик

        Судді:                 Р.В. Савуляк

                                М.М. Шандра