КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                               
справа №760/16534/19                                                  Головуючий у 1 інстанції: Усатова І.А.
провадження №22-ц/824/6857/2022                                       Головуючий суддя: Олійник В.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
17 серпня 2022 року                                                                                   м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:
Головуючого судді: Олійника В.І., 
суддів: Сушко Л.П., Суханової Є.М., 
при секретарі: Панчошній К.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 27 січня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа: Київське квартирно-експлуатаційне управління Міністерство оборони України про стягнення грошових коштів, -
 
в с т а н о в и в :
 
В провадженні Солом`янського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа: Київське квартирно-експлуатаційне управління Міністерства оборони України про стягнення грошових коштів.
Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 27 січня 2022 року закрито провадження у справі з тих підстав, що спір у даній справі стосується проходження публічної (військової) служби, з якою держава передбачила відповідні соціальні гарантії (пільги), а саме стягненням грошових коштів з Міністерства оборони України, як вважає позивач, у зв`язку тривалим порушенням його права стосовно отримання квартири, правовідносини, що виникли між сторонами у справі, є адміністративно-правовими, а тому спір підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з посиланням на порушення судом   норм процесуального права ставиться питання про скасування ухвали та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Скаргу обґрунтовано тим, що у його позові характер правовідносин визначається тільки стягненням коштів, а не зобов`язанням суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.
Тому судом помилково є застосовано приписи статті 19 КАС України та поширено юрисдикцію адміністративних судів на цей спір, стороною в якому є суб`єкт владних повноважень. Для вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення складу учасників справи. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір.
Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Тоді як приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.
Таким чином, цей спір підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.
Оскільки спірні правовідносини пов`язані із захистом його порушених житлових прав, то вважав, що цей спір не є публічно-правовим і має вирішуватися судами за правилами ЦПК України.
Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.
Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав. 
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності
Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:
1) керує ходом судового процесу;
2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;
3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;
4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;
5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що спір у даній справі стосується проходження публічної (військової) служби, з якою держава передбачила відповідні соціальні гарантії (пільги), а саме, стягненням грошових коштів з Міністерства оборони України, як вважає позивач, у зв`язку тривалим порушенням останнім його права стосовно отримання квартири, правовідносини, що виникли між сторонами у справі, є адміністративно-правовими, а тому спір підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.
Проте, апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 від 25 лютого 1992 року до жовтня 1999 року проходив військову службу у Збройних Силах України. Наказом Міністра оборони України від 02 липня 2007 року №635 його звільнено з військової служби у зв`язку із скороченням штатів з правом носіння військової форми одягу.
Згідно довідки військової частини НОМЕР_1 від 24.05.2003 року ОСОБА_1 передав виконуючому обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 майору ОСОБА_2 службову квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка була виділена йому на підставі Протоколу засідання житлової комісії Прилуцького гарнізону №5 від 11.06.2001 року.
Для подальшого проходження служби ОСОБА_1 було направлено у м. Київ, де відповідно до Наказу Начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 208.05.2003 №99 його було зараховано до списків особового складу, на всі види забезпечення.
Наказом Міністра оборони України від 01 грудня 2004 року №1068 підполковник ОСОБА_1 призначається на вищу посаду у порядку просування по службі.
Відповідно до довідки про перевірку житлових умов ОСОБА_1 комісія дійшла висновку, що полковник ОСОБА_1 потребує поліпшення житлових умов.
Згідно протоколу №3 від 13.06.2007 року засідання житлової комісії ЦАМО та ГШ ЗС України ОСОБА_1 було відмовлено у зарахуванні на квартирний облік до житлової комісії ЦАМО та ГШ ЗС України у гарнізоні м. Києва через штучне погіршення житлових умов після призначення для подальшого проходження служби у м. Києві.
Відповідно до Наказу Міністра оборони України від 02 липня 2007 року №635 його звільнено з військової служби у зв`язку із скороченням штатів з правом носіння військової форми одягу.
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва у справі №2-87/10 від 18 березня 2010 року рішення житлової комісії ЦАМО та ГШ ЗС України від 13.06.2007 №3 стосовно відмови ОСОБА_1 у зарахуванні на квартирний облік визнано незаконним; зобов`язано Київське квартирно-експлуатаційне управління Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України поставити ОСОБА_1 на облік на забезпечення житлом у м. Києві з 25 лютого 1992 року першочергово.
Однак, як зазначає позивач, до 20 квітня 2019 року Міністерство борони України не виконувало зазначене рішення суду, у зв`язку з чим його права стосовно отримання квартири порушуються упродовж 27 років. 
Тому, просив суд стягнути з Міністерства оборони України 3 476 675 грн 98 коп., з яких 1 738 187 грн 99 коп. розмір грошової компенсації та 1 738 187 грн 99 коп. розмір моральної шкоди.
За статтею 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Це означає, що право особи на звернення до суду не може бути обмеженим. Тобто, юрисдикція виникає там, де є спір про право. Предметом юрисдикції є суспільні відносини, які виникають у зв`язку з вирішенням спору. Поняття юрисдикції безпосередньо пов`язано з процесуальним законодавством.
Реалізуючи дискрецію при визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ, суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Відповідно до ч.1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Пунктами 1, 2 частини першої статті 4 КАС України визначено, що адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
Частиною четвертою статті 5 КАС України передбачено, що суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.
Згідно з пунктом 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Частиною четвертою статті 19 КАС України установлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Відповідно до частин першої та четвертої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службовою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Наведені норми права прямо передбачають, що військова служба належить до служби публічної.
Проте, закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції не звернув увагу на ч.5 ст.21 КАС України, яка передбачає, що вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.
Оскільки при пред`явленні позову ОСОБА_1 заявив вимоги щодо стягнення грошової компенсації та моральної шкоди та не заявляв вимог вирішити публічно-правовий спір, то апеляційний суд приходить до висновку, що така справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог ст.379 ЦПК України, оскільки ухвала, що перешкоджає подальшому провадженню, постановлена з порушенням норм процесуального права.
Відповідно до ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є:
1)      неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2)      недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими;
3)      невідповідність висновків суду обставинам справи;
4)      порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали
З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку щодо задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , скасування ухвали Солом`янського районного суду міста Києва від 27 січня 2022 року та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
 
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 379, 381, 382 ЦПК України, суд,- 
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 27 січня 2022 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 24 серпня 2022 року.

 
Головуючий:  

Судді: