КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

Справа  № 939/539/21                                                                                   Головуючий у 1 інстанції Герасименко М.М.
Провадження №22-ц/824/3357/2022                                                        Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
08 червня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
судді-доповідача Таргоній Д.О.,
суддів: Голуб С.А., Писаної Т.О.,
за участі секретаря Тимошевської С.І.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк», поданою його представником Одринським Кирилом Андрійовичем, на рішення Бородянського районного суду Київської області від 15 липня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Король Тетяна Анатоліївна про визнання недійсними договорів купівлі-продажу,
 
УСТАНОВИВ:
 
у березні 2021 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 06 серпня 2020 року рішенням Господарського суду міста Києва у справі № 910/3308/20 позовну заяву Акціонерного товариства Перший український міжнародний банк (далі - АТ ПУМБ) про стягнення заборгованості за генеральним договором та договором поруки задоволено повністю та стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю ССМ -Світові Сучасні Матеріали (далі -ТОВ ССМ) та  ОСОБА_1  заборгованість за кредитом в розмірі 800 000 грн., 49 424,66 грн. заборгованість за процентами, 10 847,25 грн. заборгованість за пенею та 12904,08 грн.судового збору. 
Крім того, рішенням Господарського суду міста Києва від 09 вересня 2020 року у справі № 910/6059/20 задоволено позов АТ ПУМБ до ТОВ ССМ та ОСОБА_1 про стягнення за договором про надання банківської послуги-овердрафт Легкий № МБ-ОВ-КІЕ-2713 та договором поруки № МБ-П-КІЕ-2713/1 коштів в розмірі 25 143,61 грн. 
Вказані рішення суду набрали законної сили, тому відповідачу ОСОБА_1 було відомо про стягнення з нього заборгованості на загальну суму                 89 8319,60 грн.
11 серпня 2020 року ОСОБА_1 вчинені угоди по відчуженню належного йому нерухомого майна: садового будинку загальною площею 169,8 кв.м, що розташованого за адресою:  АДРЕСА_1 , та земельної ділянки площею 0,1200 га, кадастровий номер 3221084000:03:002:0013, розташованої за вказаною адресою,шляхом укладення договорів купівлі-продажу, зареєстрованих в реєстрі за № 426 та № 429, посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Король Т.А. 
Позивач вважав, що договори купівлі-продажу, вчинені ОСОБА_1 11 серпня 2020 року, є фіктивними, укладеними з порушенням вимог діючого законодавства, не спрямовані на реальне настання правових наслідків, а вчинені виключно з метою унеможливлення стягнення з нього боргу шляхом відчуження належного йому нерухомого майна.
На підставі викладеного позивач просив визнати недійсними договори купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки, укладені 11 серпня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстровані за № 426 і № 429, та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Король Т.А. від 11.08.2020 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо вказаного нерухомого майна.
Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 15 липня 2021 року відмовлено у задоволенні позову Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Король Тетяна Анатоліївна, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представником позивача, АТ «Перший український міжнародний банк» - адвокатом  Одринським К.А. подано апеляційну скаргу, в якій останній, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення по справі, невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги у повному обсязі.
Апелянт не погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що садовий будинок був побудований у 2010 році (правовстановлюючий документ на нього був отриманий у 2012 році) і весь цей час власник садового будинку і земельної ділянки ОСОБА_1 безрезультатно намагався дані об`єкти нерухомості продати, оскільки такі обставини не підтверджені жодними фактами та є лише припущенням. 
Натомість, позивачем доведено належними доказами, що продаж було здійснено саме на момент отримання АТ "ПУМБ" судового рішення про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості.
Вказує, що суд першої інстанції не дав належної правової оцінки доказам, поданим позивачем, які підтверджують, що ОСОБА_1 достеменно був обізнаний про наявність спору та рішення Господарського суду міста Києва від 06 серпня 2020 року про стягнення з нього суми боргу, та обізнаний про розгляд у вказаному суді справ № 910/3308/20, 910/6059/20 про стягнення з нього суми заборгованості, а відтак дії ОСОБА_1 мають бути визнані недобросовісною поведінкою.
Апелянт також не погоджується із висновками суду про те, що оспорювані договори були спрямовані на реальне настання правових наслідків, зумовлених ними, воля обох сторін договорів відповідала зовнішньому її прояву, тобто, сторони, укладаючи договори знали про наслідки їх укладення та бажали настання таких наслідків, а тому відсутні правові підстави для визнання вказаних договорів недійсними.
Вважає, судом першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини справи, в рішенні зазначено лише відсутність підстав щодо визнання правочинів недійсним, але взагалі не надано оцінки щодо «фраудаторності» правочинів. Таким чином було ухвалено протиправне рішення, яке порушує права та охоронювані законом інтереси АТ «ПУМБ», як кредитора та стягувача за існуючим виконавчим документом.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Рибченко О.Г. не погоджується з аргументацією, викладеною представником апелянта, посилаючись на її необґрунтованість. 
Звертає увагу апеляційного суду на сталу правозастосувальну практику Верховного Суду, яка сформульована у постановах, зокрема Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року по справі №369/11268/16-ц, Касаційного цивільного суду від 31.03.2021 року у справі №201/2832/19, Касаційного господарського суду від 28.02.2018 року у справі №909/330/16, від 01.11.2018 року №910/18436/16.
Відповідно до правових висновків, сформульованих у вказаних справах, позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в усіх учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.
У даній справі представником позивача жодним доказом не було доведено суду першої інстанції щодо існування між відповідачами будь-якої домовленості щодо укладання договорів купівлі-продажу земельної ділянки та садового будинку лише для виду, тобто без намірів настання правових наслідків даних правочинів.
У той же час, відповідачем ОСОБА_2 представленими суду першої інстанції належними та допустимими доказами було доведено протилежне, а саме: набуття права власності на земельну ділянки та садовий будинок; здійснення розрахунку з відчужувачем за придбані об`єкти нерухомості; вступ у права власника об`єктів нерухомості шляхом вчинення конкретних дій по опорядженню земельної ділянки, добудови садового будинку та здійснення внутрішніх опоряджувальних робіт, забезпечення садового будинку водопостачанням, приєднання домоволодіння до мережі Інтернет, тощо.
Таким чином, представленими суду доказами було доведено, що ОСОБА_2 після укладання оспорюваних позивачем правочинів здійснювала права власника щодо володіння та користування придбаними об`єктами нерухомості, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку щодо відсутності підстав вважати, що при укладанні договорів купівлі-продажу відповідачі діяли у зговорі та не мали на меті настання відповідних правових наслідків, що випливають з укладання даних договорів купівлі-продажу.
Інших відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.
Позивач АТ «Перший український міжнародний банк» свого представника для участі у судовому засіданні не направив, про дату. Час та місце розгляду справи був повідомлений шляхом направлення судової повістки на електронну адресу представника АТ «ПУМБ» адвоката Одринського К.А.
Відповідач ОСОБА_1 та третя особа - приватний нотаріус КМНО Король Т.А. в судове засіданні також не зявились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.
Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Рибченко О.Г. в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, підтримавши доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи представника відповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.
Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності.
Колегія суддів погоджується з вищевказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що у провадженні Господарського суду міста Києва перебували справи № 910/3308/19 за позовом АТ «ПУМБ» до ТОВ «ССМ», ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за Генеральним договором та договором поруки від 11 листопада 2019 року у розмірі 860 271,91 грн та № 910/6059/20 за позовом АТ «ПУМБ» до ТОВ «ССМ», ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання банківської послуги - овердрафт «Легкий» та договором поруки від 02 вересня 2019 року у розмірі 25143,61 грн.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 06 серпня 2020 року у справі № 910/3308/19 стягнуто солідарно з ТОВ «ССМ» та ОСОБА_1 на користь АТ «ПУМБ» заборгованість за кредитом у розмірі 860 271,91 грн (т. 1, а.с.16-18).
Рішенням Господарського суду міста Києва від 09 вересня 2020 року у справі № 910/6059/20 стягнуто солідарно з ТОВ «ССМ» та ОСОБА_1 на користь АТ «ПУМБ» заборгованість за кредитом у розмірі 25 143,61 грн (т. 1, а.с. 19-21).
Як вбачається зі змісту вказаних рішень, 02 вересня 2019 року між АТ «ПУМБ» та ТОВ «ССМ» було укладено договір про надання банківської послуги - овердрафт «Легкий» № МБ-ОВ-КІЕ-2713, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позивальнику банківську послугу - овердрафт «Легкий», а позичальник зобов`язався прийняти банківську послугу та належним чином виконувати зобов`язання. Відповідно до умов договору ліміт овердрафту на перший період його дії встановлено у розмірі 1 471 000 грн. (справа № 910/6059/20). 11 вересня 2019 року між АТ «ПУМБ» та ТОВ «ССМ» було укладено Генеральний договір про надання банківських послуг № МБ-ГЛ-КІЕ-2956, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати клієнту банківські послуги, а клієнт зобов`язався прийняти банківські послуги та належним чином виконувати зобов`язання. За вказаним договором банк надав ТОВ «ССМ» грошові кошти у межах ліміту банківської послуги у розмірі 800 000 грн (справа № 910/3308/19).
Встановлено також, що 11 серпня 2020 року між ОСОБА_3 , який діяв від імені власника майна ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 було укладено два договори купівлі-продажу садового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,1200 га, кадастровий номер 3221084000:03:002:0013, яка розташована за вказаною вище адресою. Вказані договори посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Король Т.А. та зареєстровані в реєстрі за № 426 та № 429 (т. 2, а.с. 2-3, 56-57).
При посвідченні спірних договорів приватним нотаріусом було перевірено інформацію з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, в яких були відсутні заборони на відчуження спірного майна. Приватним нотаріусом також перевірено інформацію з Єдиного реєстру боржників, у якому були відсутні дані про ОСОБА_1 як боржника (т. 2, а.с. 29-39, 88-98).
Як вбачається зі змісту спірних договорів продаж земельної ділянки було здійснено за 49 000 грн, які, згідно договору до його нотаріального посвідчення, були передані представнику продавця - ОСОБА_3 . Продаж садового будинку було здійснено за 278 000 грн, які до нотаріального посвідчення договору було перераховано у безготівковому порядку на поточний рахунок ОСОБА_1 платіжним дорученням № 20 від 11 серпня 2020 року (т. 2, а.с. 53).
Оціночна вартість спірного садового будинку, згідно звіту про експертну грошову оцінку майна, складеного 30 липня 2020 року суб`єктом оціночної діяльності ФО-П ОСОБА_4 , складає 277 620 грн (т. 2, а.с. 40-44).
Оціночна вартість спірної земельної ділянки, згідно звіту про експертну грошову оцінку майна, складеного 30 липня 2020 року суб`єктом оціночної діяльності ФО-П ОСОБА_4 , складає 48 250 грн (т. 2, а.с.99-103).
11 серпня 2020 року приватним нотаріусом Король Т.А., внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на спірні садовий будинок та земельну ділянку на підставі договорів купівлі-продажу, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексні номера 53558513 та 53561507 від 11.08.2020 (а.с. 55, 113).
Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Згідно положень статті 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
За змістом ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Частиною 1 ст.215 ЦК Українивизначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. 
Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. 
При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції Цивільного кодексу України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як "заінтересовані особи" (статті 215, 216 Цивільного кодексу України).
Згідно з ч.ч.2, 3 ст.234 ЦК України фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.
Відповідно до змісту вказаної статті фіктивним є правочин, що вчиняється без наміру створити юридичні наслідки, які складають зміст цього правочину. Ознака укладення правочину без наміру створити юридичні наслідки може бути притаманна діям однієї або обох сторін правочину. Однак фіктивним можна визнати правочин тільки за умови, що обидві сторони діяли без наміру створити цивільно-правові наслідки.
Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.
Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.
Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.
Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився Верховний Суд у постановах: від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18), від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17).
Як зазначалося вище, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний.
У даній справі судом першої інстанції правильно встановлено, що оспорювані договори купівлі-продажу укладено сторонами у належній формі, сторони приступили до їх фактичного виконання, оскільки відповідач ОСОБА_2 здійснила оплату визначеної договорами суми коштів, зареєструвала за собою право власності на вказаний садовий будинок та земельну ділянку та у подальшому здійснювала дії направленні на покращення стану спірного майна: ремонтні, оздоблювальні роботи, тощо.
Таким чином, позивачем не доведено, що оспорювані договори містять ознаки фіктивних правочинів, а натомість встановлено, що ці договори були спрямовані на реальне настання правових наслідків, зумовлених ними, воля обох сторін договорів відповідала зовнішньому її прояву, тобто, сторони, укладаючи договори знали про наслідки їх укладення та бажали настання таких наслідків, а тому відсутні правові підстави для визнання вказаних договорів недійсними.
Щодо доводів апеляційної скарги про необхідність застосування у даній справі правових висновків Верховного Суду у справах про визнання недійсними правочинів, які носять характер фраудаторних, колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05 липня 2018 у справі № 922/2878/17 зазначено, що «цивільно-правовий договір (в тому числі й договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. Укладення боржником, проти якого розпочате судове провадження про стягнення боргу, договору купівлі-продажу, і в першу чергу, з тривалою відстрочкою платежу, може свідчити про його недобросовісність та зловживання правами стосовно кредитора, оскільки такий договір купівлі-продажу може порушити майнові інтереси кредитора і бути направлений саме на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які можуть хоч і не порушувати конкретних імперативних норм, але бути недобросовісними та зводитися до зловживання правом».
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першоїстатті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Згідно частини третьоїстатті 13 ЦК Українине допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: 
- момент укладення договору; 
- контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); 
- ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника.
Матеріали даної справи не містять належних та допустимих доказів, які б достовірно підтверджували обізнаність відповідача ОСОБА_1 , в момент укладання оспорюваних договорів купівлі-продажу, про наявність невиконаних зобов`язань ОСОБА_1 перед АТ «ПУМБ» за рішеннями господарських судів. Сам факт наявності судового спору та ухвалення судом рішення по справі, в якій відповідач виступав стороною, зазначеної обставини не підтверджує.
Крім того, позивачем не доведено та не встановлено в ході розгляду справи у суді першої інстанції наявність будь-якого зв`язку (родинного чи бізнесового) між контрагентами оспорюваних договорів купівлі-продажу.
Позивачем також не надано доказів на підтвердження тієї обставини, що ціна, за якою було здійснено продаж нерухомого майна за оспорюваними договорами купівлі-продажу, не відповідає ринковій вартості вказаного майна, вартості майна, встановленої у Звітах про експертну грошову оцінку житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 позивачем не спростовано.
Фактично, усі вимоги позову та апеляційної скарги ґрунтуються лише на неправомірних на думку сторони позивача діях лише боржника, обставин, як б підтверджували неправомірність дій відповідача ОСОБА_2 позивачем не доведено та судом не встановлено.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не впливають на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення.
Колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування рішення суду, як і не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишити без змін, як таке, що ухвалене з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384ЦПК України, апеляційний суд,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк»- залишити без задоволення.
Рішення Бородянського районного суду Київської області від 15 липня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 09 червня 2022 року.

 
 
Суддя-доповідач                                                          Таргоній Д.О.
  
  Судді:                                                                         Голуб С.А.
 
                                                                                     Писана Т.О.