Справа № 161/1278/22 	Головуючий у 1 інстанції: Пушкарчук В. П. 	
Провадження № 22-ц/802/711/22  Категорія: 70 	  Доповідач: Федонюк  С. Ю.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
27 липня 2022 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Федонюк С. Ю.,
суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,
розглянувши в порядку письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання непрацездатного батька, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою його представником ОСОБА_4 , на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 травня 2022 року,
В С Т А Н О В И В:
У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що він є батьком ОСОБА_2  та ОСОБА_3 . На даний час він є пенсіонером, непрацездатним і потребує допомоги. Вказує, що постійно хворіє різними хворобами, важко пересувається, потребує лікування на постійній основі. Самостійно себе утримувати сам не в змозі, оскільки не вистачає доходів. Разом з тим, матеріально допомагає своєму сину ОСОБА_1 , який є інвалідом І групи. На сьогоднішній день, в цілях санаторно-курортного лікування останній знаходиться на тимчасовому перебуванні у реабілітаційному комплексі «Агапе». У свою чергу, його сини, відповідачі по справі, не надають йому належної матеріальної допомоги, хоча мають заробіток та можливість надавати матеріальну допомогу. Зазначає, що відповідачі у справі проживають разом з ним, комунальні послуги не сплачують, витрати по оплаті комунальних послуг несе він.
На підставі наведеного просив суд стягнути з відповідачів на його утримання аліменти в розмірі по 2000 грн з кожного щомісячно від дня подання позовної заяви і довічно.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 травня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із даним рішенням суду,  ОСОБА_1  через свого представника ОСОБА_4  подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.  
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом було неправильно досліджено та оцінено надані позивачем докази на підтвердження тяжкого матеріального стану позивача, зокрема щодо невеликої пенсії та поганого стану здоров`я. Вказує, що пенсія не забезпечує покриття мінімальних потреб, необхідних для проживання та лікування, а інших джерел доходів, крім пенсії, не має, відповідачі мають можливість надавати допомогу у розмірі, визначеному в позовній заяві. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 просив рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки вважає скаргу необгрунтованою та безпідставною, а рішення таким, що ухвалено у відповідності до діючого законодавства та з урахуванням поданих сторонами доказів. 
Справа розглянута апеляційним судом в порядку спрощеного (письмового) позовного провадження без повідомлення учасників справи як малозначна відповідно до норм частини 6 статті 19, частини 1 статті 369 ЦПК України.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів того, що позивач дійсно потребує матеріальної допомоги.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з наступних підстав.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Встановлено, що  ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Дана обставина підтверджується Повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження, №№ витягу 00035589107 та 00035589199 відповідно.
Позивач перебуває на обліку в Луцькому об`єднаному управлінні ПФУ в Волинській області та отримує пенсію за віком. Сума пенсії за період з 01.05.2021 року по 31.10.2021 року становить 25486, 30 грн. (4235, 25 грн щомісячно). Дана обставина підтверджується довідкою про доходи № 1991629577296910 від 28.10.2021 року.
Відповідно до ст.48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.
Статтею 51 Конституції України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.
Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України).
Згідно з частиною першою статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
Непрацездатним вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є особою з інвалідністю I, II чи III групи.
Потреба у матеріальній допомозі визначається в кожному конкретному випадку залежно від матеріального стану батьків. До уваги береться отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід, тощо.
За змістом статті 202 СК України необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов`язкових підстав: непрацездатність батьків і потреба у матеріальній допомозі.
Згідно зі статтею 205 СК України суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі або у частці від заробітку з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18 дійшов висновку, що тлумачення статті 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей з утримання своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька у матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей з утримання батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу. При встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність у матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребує матеріальної допомоги.
Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу.
Згідно з діючим законодавством держава забезпечує необхідним утриманням непрацездатних осіб - пенсією за віком, пенсією з інвалідності, державною допомогою тощо. Тому суд при постановленні рішення має зважати на розмір такого державного утримання і ставити його в залежність із прожитковим мінімумом.
Разом з тим, безумовно, право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом.
Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст.77, ч.2 ст. 78, ч.1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ч.6 ст. 81, ч.1 ст. 89 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до ст.7 Закону "Про Державний бюджет України на 2022 рік" прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, встановлений з 1 січня по 1 липня в розмірі 1934 грн.
Таким чином, станом на час звернення до суду ОСОБА_1 отримує пенсію у розмірі, яка значно перевищує розмір прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць, у тому числі і для осіб, які втратили працездатність.
З наданих позивачем доказів не вбачається, що його пенсія не забезпечує йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що пенсія позивача є за розміром вищою, ніж встановлений законом прожитковий мінімум для категорії осіб, до якої вона відноситься, позивач не надав достатніх та переконливих доказів на підтвердження того, що він несе щомісячно витрати, які перевищують вказану суму його пенсії, а тому відсутні підстави вважати, що позивач є особою, яка потребує сторонньої матеріальної допомоги.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність позивачем наявності потреби у матеріальній допомозі, а тому відповідно до частини першої статті 202 СК України вказане свідчить про недоведеність позовних вимог.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідачі, проживаючи разом з ним, комунальні послуги не сплачують, витрати з оплати комунальних послуг несе тільки він, відхиляються судом апеляційної інстанції з огляду на те, що такі вимоги можуть бути предметом іншого спору, тобто позивач не позбавлений можливості захистити свої порушені права іншим належним способом захисту.
Покликання позивача на те, що він потребує значних коштів на лікування, не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки апелянтом не надано належних та достатніх доказів, які б свідчили про наявність у позивача хронічних хвороб, які потребують значних витрат на лікування.
Разом з тим, відповідно до статті 203 СК України дочка, син, крім сплати аліментів, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю. Однак таких вимог позивачем не пред"явлено.
Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)", § 23).
Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.
Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно з ч. ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.  Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст. ст. 268, 369, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_4 , залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 травня 2022 року у даній справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено 27 липня 2022 року.

Головуючий

Судді