Постанова  
Іменем України       
 
03 серпня 2022 року
м. Київ
 
справа № 711/3032/19
 
провадження № 61-16484св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., 
Черняк Ю. В., 
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду 
м. Черкаси від 10 грудня 2020 року у складі судді Скляренко В. М. та постанову Черкаського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року у складі колегії суддів: Єльцова В. О., Бородійчук В. Г., Нерушак Л. В., та за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Черкаського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року,
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_2 з позовом про поділ спільного майна подружжя.
Позовну заяву мотивовано тим, що з 24 квітня 1999 року до 12 листопада 2012 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем. Під час перебування 
у шлюбі у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає з батьком у спірній квартирі. 
За час перебування з відповідачем у шлюбі ними була придбана квартира 

АДРЕСА_1 , щодо поділу якої між сторонами виник спір. Спірна квартира зареєстрована за відповідачем, хоча придбана за спільні кошти подружжя. Крім того, за спільні кошти вони здійснювали у квартирі капітальний ремонт. Тому вона претендує на визнання за нею права власності на половину спірної квартири. 
Зазначала, що їй стало відомо, що відповідач став зловживати азартними іграми, що, на її думку, породжує ризик неочікуваного продажу відповідачем вказаної спільної квартири за борги.
Ураховуючи зазначене та клопотання про зміну позовних вимог та уточненої позовної заяви, ОСОБА_1 просила суд поділити спільне майно подружжя таким чином:
- виділити ОСОБА_2 у користування квартиру АДРЕСА_1 , яка є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя;
- стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошові кошти в сумі 458 000,00 грн як компенсацію вартості 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Короткий зміст судових рішень 
Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10 грудня 
2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірна квартира, хоча 
і набута у власність відповідача в 2014 році після розірвання шлюбу, однак платежі за неї вносились за період перебування у шлюбі, тому позивачка має право на компенсацію вартості 1/2 частини квартири 
АДРЕСА_1 , розмір якої складає 458 000,00 грн, з урахуванням того, що відповідач не оскаржував дійсну вартість квартири, визначену в розмірі 916 000,00 грн згідно зі звітом про проведення незалежної оцінки житлового приміщення.
Проте у задоволенні позову відмовлено у зв`язку з пропуском строку позовної давності, про що заявлено відповідачем у суді першої інстанції.
Постановою Черкаського апеляційного суду від 15 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10 грудня 
2020 року скасовано, ухвалено нове рішення.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини квартири 
АДРЕСА_1 .
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.
Постанову Черкаського апеляційного суду від 15 березня 2021 року скасовано.
Передано справу № 711/3032/19 на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (провадження № 61-6118св21).
Постанову Верховного Суду мотивовано тим, що у справі, що переглядається в суді першої інстанції предметом розгляду були дві позовні вимоги: 1) про виділення відповідачу спірної квартири; 2) про стягнення 
з відповідача на користь позивача грошових коштів у сумі 458 000,00 грн як компенсацію вартості 1/2 частки спірної квартири, але апеляційний суд не врахував, що позовні вимоги про визнання права власності на частку квартири в суді першої інстанції предметом розгляду не були та позивач таких вимог не заявляла. 
Постановою Черкаського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10 грудня                    2020 року скасовано.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя відмовлено з інших правових підстав.
Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що позивачка не пропустила строк позовної давності, оскільки спір між сторонами щодо поділу квартири виник у 2018 році, а тому суд першої інстанції помилково застосував наслідки пропуску позовної давності до позовних вимог ОСОБА_1 .
Установивши, що ОСОБА_2 не дав згоду на компенсацію вартості 1/2 частини спірної квартири, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, не має фінансової можливості сплатити позивачці 1/2 частки її вартості, суд апеляційної інстанції вважав, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2021 року до Верховного Суду, 
ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити.
У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2021 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 01 листопада 2021 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10 грудня 2020 року та  постанову Черкаського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року.
Ухвалою Верховного Суду від 02 грудня 2021 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Черкаського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року.
У листопаді 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 09 червня 2022 року справу призначено 
до розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційну скаргу ОСОБА_1  мотивовано тим, що апеляційний суд неправильно застосував норми матеріального права, а саме статтю 71 СК України, статтю 365 ЦК України, пункт 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», оскільки при поданні позову про стягнення грошової компенсації частки квартири, яка є спільною сумісною власністю подружжя, вже наявна згода позивача на отримання грошової компенсації, тому не вимагається внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. 
Мотивуючи висновки про відмову у задоволенні апеляційної скарги, апеляційний суд вказував на відсутність фінансової можливості відповідача сплатити позивачці 1/2 частки вартості спірної квартири, проте фінансові можливості відповідача не досліджувались судом та не підтверджені жодними доказами. 
Разом з тим правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, 
є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена 
в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку у подібних правовідносинах, викладеного                             у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року                       у справі № 755/10947/17 (провадження № 14-435цс18), у постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц (провадження № 61-30421св18), від 03 червня 2020 року у справі                                № 532/402/16-ц (провадження № 61-5523св19), від 03 червня 2020 року                           у справі № 487/6195/16-ц (провадження № 61-46326св18), від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18 (провадження № 61-19084св20), 
від 09 червня 2021 року у справі № 760/789/19 (провадження 
№ 61-16632св20).
Касаційну скаргу  ОСОБА_2  мотивовано тим, що спірна квартира 
є його особистою власністю.
Зазначає, що ОСОБА_1 пропустила строк позовної давності для звернення до суду із позовом, оскільки тільки в 2019 році (через 7 років після розірвання шлюбу) звернулася до суду з цим позовом. 
Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 454/1678/16-ц (провадження № 61-13096св18), 
від 22 травня 2019 року у справі № 234/3341/15-ц (провадження                                          № 61-30536св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 589/2272/16-ц (провадження № 61-28986св18), від 27 грудня 2019 року у справі                              № 641/6191/17 (провадження № 61-39435св18).
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У грудні 2021 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 , у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, оскільки скарга є немотивованою та не містить підстав для її задоволення.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
З 24 квітня 1999 року до 12 листопада 2012 року ОСОБА_1 та 
ОСОБА_2  перебували у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Черкаського міськвиконкому 24 квітня 1999 року та заочним рішенням Черкаського районного суду Черкаської області 
від 12 листопада 2012 року
14 липня 2003 року між ТОВ «Фонд захисту житла та його реконструкції» (підрядник) та ОСОБА_2 (замовник) був укладений договір підряду, відповідно до умов якого підрядник зобов`язався виконати всі будівельні роботи з переобладнання та реконструкції житлового приміщення, що розташоване за адресою: 
АДРЕСА_2 , відповідно до проектно-кошторисної документації на індивідуально житлову квартиру АДРЕСА_3 і передати її замовнику у власність після закінчення робіт в терміни і на умовах, визначених в цьому договорі. Ціна будівельних робіт з переобладнання та реконструкції житлового приміщення на індивідуальну квартиру АДРЕСА_3 складає 22 000,00 грн і на момент укладення вказаного договору вартість квартири становила 
22 000,00 грн. 
У період шлюбу, а саме 28 червня 2003 року було здійснено і оплату вартості проектно-кошторисної документації в розмірі 1 080,00 грн та 11 липня 
2003 року - оплату за архітектуру в розмірі 1 500,00 грн відповідно до умов договору підряду від 14 липня 2003 року.
13 грудня 2007 року право власності на незавершену будівництвом квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 .
За квартиру сплачено грошові кошти в таких сумах: 22 000,00 грн - вартість квартири відповідно до договору підряду від 14 липня 2003 року; 
9 717,41 грн - доплата в різниці в ціні за 1 кв. м площі квартири згідно 
з умовами мирової угоди від 22 жовтня 2007 року, 11 400,00 грн - внески на добудову квартири - підтверджуються квитанціями до прибуткового касового ордера серії 12АААЗ від 22 квітня 2008 № 246219 та серії 12АААЗ від 18 червня 2008 року № 246239, а також від 31 жовтня 2008 року № 70 (а.с. 173-175, т. 1).
У період з 11 лютого 2008 року до 11 лютого 2011 року ОСОБА_2 сплатив ОСББ «Орджонікідзе 96-3» на підставі рішень загальних зборів 
як цільові внески на реконструкцію та ремонт будинку, що передбачено статутом об`єднання, в загальній сумі 26 620,00 грн (а.с. 184, т. 1).
07 листопада 2014 року ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на квартиру  АДРЕСА_1 .
Відповідно до звіту про проведення незалежної оцінки житлового приміщення трикімнатної квартири 
АДРЕСА_1 реальна вартість квартири станом на 14 червня 2019 року становила 916 000,00 грн (а.с. 159-171, т. 1). 
27 листопада 2019 року до суду першої інстанції ОСОБА_2 подав заяву про застосування строку позовної давності до позовних вимог 
ОСОБА_1 (а.с. 234-235, т. 1). 
 
2.     Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження 
в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьоюстатті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.
Касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню.

 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 і є незмінною судовою практикою.
Судом встановлено, що спірна квартира, хоча і набута у власність відповідача в 2014 році після розірвання шлюбу, однак платежі за неї вносились за період перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у шлюбі.
Презумпцію спільності майна, придбаного за час перебування у шлюбі, ОСОБА_2 не спростував. 
За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.
Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України).
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).
Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється 
у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України).
Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).
Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України).
Звертаючись до суду із цим пзовом, ОСОБА_1 просила суд виділити ОСОБА_2 у користування квартиру   АДРЕСА_1 , яка 
є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, та стягнути 
з ОСОБА_2 на її користь грошові кошти в сумі 458 000,00 грн як компенсацію вартості 1/2 частини вказаної квартири.
Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною 
і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння 
і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України).
Позивачка не претендує на те, щоб квартиру залишити собі, припинивши право відповідача на частку у праві спільної сумісної власності 
з компенсацією йому за цю частку. Вона навпаки дала згоду на те, щоб отримати грошову компенсацію за її частку у праві спільної сумісної власності на квартиру від відповідача.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) дійшла висновку про те, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив 
(а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її 
у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.
Інакше кажучи, вимога позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на майно подружжя не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду. Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає.
Платоспроможність не має значення для вирішення спору, у якому про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ та отримання відповідної компенсації на свою користь просить позивач. У разі задоволення цього позову відповідач стає одноосібним власником речі. Тому його не можна вважати неплатоспроможним. Більше того, якщо для задоволення позову про стягнення коштів суд мав би враховувати платоспроможність відповідача на час розгляду справи, то стягнення 
у судовому порядку багатьох боргів було би неможливим саме з цієї причини.
Факт відсутності у відповідача коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві сам по собі не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати. Якщо у цього відповідача будуть відсутні кошти, зокрема регулярні доходи, для реального виконання рішення суду, за яким на користь позивача треба виплатити компенсацію, то під час виконавчого провадження виконавець може звернути стягнення на майно відповідача, 
у тому числі на присуджену йому річ (стаття 56 Закону України «Про виконавче провадження»). Виручені від реалізації кошти спрямовуються на задоволення вимог стягувача, сплату виконавчого збору, відшкодування витрат виконавчого провадження тощо.
Установивши, що ОСОБА_2 заперечує проти визнання права власності на квартиру лише за ним, не має фінансової можливості сплатити позивачці 1/2 частки її вартості, суд апеляційної інстанції помилково вважав, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про виділення відповідачу ОСОБА_2 у користування квартиру 

АДРЕСА_1 , та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 458 000,00 грн, як компенсації вартості 1/2 частини спірної квартири.
Помилковим є висновок апеляційного суду про те, що стягнення на користь позивачки компенсації за її частку у праві спільної сумісної власності на майно подружжя становитиме для відповідача надмірний тягар, суперечитиме принципу пропорційності та порушуватиме баланс приватних інтересів. 
Відповідач є власником цієї речі як такої, що придбана ним разом із позивачкою у шлюбі, тобто у спільну сумісну власність. Тому не є примусовим набуттям права приватної власності стягнення з одного співвласника такого майна компенсації на користь іншого співвласника, який відмовляється від своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ, щоби врегулювати конфлікт щодо користування та розпорядження нею. Більше того, суд не позбавляє відповідача його частки у праві на це спільне майно, а через рішення про стягнення з останнього відповідної компенсації збалансовує інтереси двох співвласників, які не дійшли згоди щодо долі неподільної речі.
Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майнопри його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується 
з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі (близькі за змістом висновки висловлено, зокрема, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц, 
від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
від 3 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 
від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц і від 09 червня 2021 року 
у справі № 760/789/19 та у постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження 
№ 14-182цс21)).
Частини четверта та п`ята статті 71 СК України не передбачають обов`язкову згоду відповідача на присудження позивачеві грошової компенсації замість частки останнього у праві спільної сумісної власності на майно, а також не передбачають обов`язкове внесення відповідачем на депозитний рахунок суду грошової компенсації у спорах, у яких про припинення своєї частки 
у праві спільної сумісної власності й отримання компенсації на свою користь просить позивач.
Згідно із статтею 253 ЦК України перебіг строку починається 
з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, 
з якою пов`язано його початок.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.
У частині другій статті 72 СК України визначено та у пункті 15 постанови Пленуму Верховного СудуУкраїни від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.
Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду України
від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15.
Отже, початок перебігу позовної давності у справах проподіл спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану
(статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними.
Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня
2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18),
від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження
№ 61-5400св19), від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19), від 13 липня 2020 року у справі 
№ 570/4234/16-ц (провадження № 61-15213св19), від 24 лютого 2021 року
у справі № 303/6365/17 (провадження № 61-13857св19) та від 14 липня
2021 року у справі № 303/4265/18 (провадження № 61-64св20).
Вирішуючи цей спір, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 , проте помилково застосував наслідки пропуску позовної давності та відмовив у задоволенні позову 
з цих підстав.
У матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували, що до моменту звернення з позовом відповідач заперечував право позивачки на майно, яке є спільним сумісним. Факт реєстрації в одноособовому порядку права власності за відповідачем 07 листопада 2014 року не може свідчити про те, що відповідач заперечував право позивачки на майно. Інших доказів про факти незгоди відповідача із правом ОСОБА_1 на частину у спільному сумісному майні матеріали справи не містять.
Спір між сторонами щодо поділу квартири виник у 2018 році, тому з цього часу починається перебіг позовної давності, який позивачкою не пропущено.
Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про те, що спірна квартира 
є його особистою власністю, не заслуговують на увагу, оскільки 
не підтверджені належними доказами, а отже, відповідач не спростував презумпцію спільності майна, придбаного за час перебування у шлюбі, що 
є його процесуальним обов`язком.
За таких обставин, правильним є висновок апеляційного суду про відсутність підстав для застосування позовної давності до позовних вимог ОСОБА_1 , заявленої відповідачем у справі.
Згідно з частиною першою статті 412 ЦПК України підставою для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин другої та третьої статті 412 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення; неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягає застосуванню.
Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, тому судові рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Щодо судових витрат 
Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).
Позивачка ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» (особа з інвалідністю ІІ групи).
Оскільки колегія суддів скасовує судові рішення судів попередніх інстанцій та задовольняє позовні вимоги ОСОБА_1 , то судовий збір, який підлягав би сплаті ОСОБА_1 за звернення до суду з позовом, подання апеляційної та касаційної скарг, суд стягує із відповідача в дохід держави. 
За звернення з позовом розмір судового збору становить 1 % від 
45 8000,00 (ціна позову) = 4 580,00 грн. За подання апеляційної скарги - 
4 580 грн х 150 % = 6 870,00 грн, а всього - 11 450,00 грн, а касаційної 
скарги - 4 580,00 грн х 200 %= 9 160,00 грн, а всього 20 610,00 грн.
Керуючись статтями 400, 402, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10 грудня 
2020 рокута постанову Черкаського апеляційного суду від 22 вересня 
2021 року скасувати.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити.
Визнати спільним майном подружжя квартиру АДРЕСА_1 .
Припинити право спільної сумісної власності подружжя на квартиру    
АДРЕСА_1 .
Виділити ОСОБА_2 у користування квартиру 
АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 458 000,00 гривень як компенсацію вартості 1/2 частини квартири   АДРЕСА_1 , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судові витрати у розмірі 20 610,00 гривень.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                               І. А. Воробйова

                                                                                                            Г. В. Коломієць

                                                                                                            Р. А. Лідовець

                                                                                                            Ю. В. Черняк