П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

20 липня 2022 р.	м.Одеса	Справа № 420/26922/21	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді – Коваля М.П.,
                   суддів  – Кравця О.О.,
                                – Зуєвої Л.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 травня 2022 року, прийняте у складі суду судді Бойко О.Я. в місті Одеса по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про зобов`язання виконати вимоги п. 2 наказу № 1-29 від 21.10.2021,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Одеській області, в якому позивач просив суд зобов`язати відповідача - Головне управління Національної поліції в Одеській області   виконати вимоги п. 2 наказу вказаного відповідача № 1029 від 21.10.2021 в частині забезпечення ОСОБА_2 коштами на відрядження відповідно до норм чинного законодавства в сумі 19 200 гривень за наданими ним документами.
Доводи позовної заяви ґрунтувались на тому, що Управлінням фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУНП в Одеській області на теперішній час залишається не виконаним наказ відповідача № 1029 від 21.10.2021 в частині забезпечення позивача коштами на відрядження з 15.10.2021 по 13.11.2021.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24 травня 2022 року адміністративний позов задоволено. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Одеській області виконати вимоги п. 2 наказу Головного управління Національної поліції в Одеській області № 1029 від 21.10.2021 в частині забезпечення ОСОБА_1 коштами на відрядження відповідно до норм чинного законодавства в сумі 19 200 гривень за наданими ним документами. 
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Головне управління Національної поліції в Одеській області звернулось до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на те, що оскаржуване судове рішення не відповідає нормам матеріального права та ухвалено з порушеннями норм процесуального права, тому просить скасувати оскаржуване рішення  та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовної заяви відмовити в повному обсязі. 
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що судом не взято до уваги, що позивачем не було подано відповідно до п.16, 17 Розділу III Інструкції про службові відрядження поліцейських у межах України, затвердженою наказом МВС України №672 від 02.08.2017, звіт про використання коштів, що в свою чергу унеможливлює виплату коштів на відрядження.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 13 серпня 2013 року позивач прийнятий на роботу в органи внутрішніх справ МВС України та з липня 2020 року займає посаду старшого слідчого відділу розслідування злочинів у сфері господарської та службової діяльності слідчого управління Головного управління національної поліції в Одеській області.
Починаючи з 01.03.2021 та до 13.11.2021, відповідними наказами відповідача позивач був відряджений для проходження служби Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ.
З метою виконання вимог Інструкції про службові відрядження поліцейських у межах України, затвердженої наказом МВС України № 672 від 02.08.2017 та, враховуючи, що відрядження не може перевищувати 30 календарних днів, відповідачем кожного місяця видавались відповідні накази про відрядження позивача до ГСУ МВС України, а саме: № 155 від 01.03.2021 про відрядження позивача з 01.03.2021 по 30.03.2021, № 259 від 31.03.2021 про відрядження позивача з 31.03.2021 по 29.04.2021, № 387 від 12.05.2021 про відрядження позивача з 30.04.2021 по 29.05.2021, № 489 від 02.06.2021 про відрядження позивача з 30.05.2021 по 28.06.2021, № 627 від 05.07.2021 про відряджання позивача з 29.06.2021 по 28.07.2021, № 785 від 13.08.2021 про відрядження позивача з 16.08.2021 по 14.09.2021, № 895 від 16.09.2021 про відрядження позивача з 15.09.2021 по 14.10.2021, № 1029 від 21.10.2021 про відрядження позивача з 15.10.2021 по 13.11.2021. (а.с. 12-19)
В кожному із зазначених наказів, п. 2 передбачає забезпечення позивача коштами на відрядження відповідно до норм чинного законодавства.
Суд встановив оскільки сторони не заперечували, що позивач виконав наказ та фактично перебував у відрядженні з 01.03.2021 по 13.11.2021.
Однак, наказ № 1029 від 21.10.2021 про відрядження позивача з 15.10.2021 по 13.11.2021 в частині забезпечення позивача коштами на відрядження відповідачем виконано не було, що підтверджується   витягами з банківського рахунку позивача. (а.с. 9-11)
На виконання п. 16 Розділу ІІІ Інструкції, після повернення зі службового відрядження 15.11.2021 позивачем до УДЗБО ГУНП в Одеській області подано картку АІС "Відрядження" у паперовому вигляді, посвідчення про відрядження та звіт про використання коштів.
На усне звернення позивача про забезпечення коштами останнього відрядження, працівником   УДЗБО ГУНП в Одеській області, в усній формі, відмовлено в прийнятті поданих позивачем документів, а також, відмовлено в забезпечення коштами на відрядження.
15.11.2021 позивач повторно звернувся до УДЗБО ГУНП в Одеській області з письмовим запитом про виплату йому коштів на відрядження за наказом відповідача № 1029 від 21.10.2021 р.
26.11.2021 начальником УДЗБО ГУНП в Одеській області позивачу направлено лист про неможливість відшкодування витрат на його службове відрядження з огляду на те, що наказ відповідача щодо вказаного відрядження видано та зареєстровано 21.10.2021, тобто пізніше ніж дата вибуття у відрядження і станом на 15.10.2021 позивач не мав правових підстав для знаходження у відрядженні.
Позивач вважає, що зазначене твердження не відповідає нормам чинного законодавства,  тому звернувся до суду з адміністративним позовом.
Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції виходив з того, що посилання на відсутність у позивача правових підстав для знаходження у відрядженні не відповідає дійсності, а тому відмова у відшкодуванні коштів за відрядження є неправомірною.
Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ч. 2  ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
За частиною 1, 3, 4, 10 статті 71 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейські за їхньою згодою можуть бути відряджені до органів державної влади, установ та організацій із залишенням на службі в поліції, але зі звільненням із займаної посади з подальшим призначенням на посади відповідно до переліку посад, які можуть бути заміщені поліцейськими в державних органах, установах та організаціях, що затверджується Президентом України.
Рішення про відрядження поліцейських приймає керівник поліції.
Відрядження оформлюється на підставі запиту керівника державного органу, установи, організації, рапорту поліцейського та відповідного подання його прямого керівника.
За відрядженими до органів державної влади, установ та організацій поліцейськими та членами їхніх сімей зберігаються всі гарантії та пільги, визначені законом для такої категорії осіб.
Згідно   статті 121 КЗпП України, працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв`язку з службовими відрядженнями.
Працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлюваних законодавством.
Отже, з огляду на положення вищезазначених норм спеціального законодавства та   КЗпП України, особа має права на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв`язку з службовими відрядженнями
Наказом Міністерства внутрішніх справ України 02.08.2017  № 672, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 22 серпня 2017 р. за № 1042/30910, відповідно до   Закону України   “Про Національну поліцію”,   Положення про Національну поліцію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2015 року № 877,   пункту 13   постанови Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року № 98 “Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів”, постанови Кабінету Міністрів України від 29 березня 2002 року   № 426   “Про норми харчування військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань та Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, поліцейських, осіб рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції Державної фіскальної служби, осіб рядового, начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту”, Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1998 року № 59, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 31 березня 1998 року за № 218/2658, та з метою визначення особливостей направлення в службові відрядження поліцейських, затверджено Інструкцію про службові відрядження поліцейських у межах України.
Ця Інструкція визначає особливості направлення у службові відрядження поліцейських структурних підрозділів апарату центрального органу управління поліції, міжрегіональних територіальних органів Національної поліції та головних управлінь Національної поліції в Автономній Республіці Крим та м. Севастополі, областях, м. Києві, у тому числі їх територіальних (відокремлених) підрозділів (управлінь, відділів, відділень поліції), а також підприємств, закладів та установ, що належать до сфери управління Національної поліції України (далі - органи (підрозділи) поліції), у межах України (п.1 Інструкції).
Відповідно п. 2 Розділу І Інструкції № 672, службовим відрядженням вважається поїздка поліцейського за наказом, підписаним керівником органу поліції або особою, яка виконує його обов`язки, його першим заступником або заступниками відповідно до їх компетенції, на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового завдання поза місцем його постійної служби.
Як встановлено п. 1 Розділу ІІ Інструкції № 672, при направленні поліцейського у службове відрядження видається наказ, підписаний керівником органу поліції або особою, яка виконує його обов`язки, його першим заступником або заступниками відповідно до розподілу функціональних обов`язків (посадових інструкцій). У наказі зазначаються пункт призначення, найменування органу поліції, у тому числі його територіального (відокремленого) підрозділу (управління, відділу, відділення), куди відряджено працівника, строк та мета відрядження. Зміна строків відрядження або пунктів призначення здійснюється шляхом видання нового наказу тощо.
Згідно п. 2, 3 Розділу ІІ Інструкції № 672, строк перебування поліцейського у відрядженні визначається керівником, але не може перевищувати 30 календарних днів з урахуванням часу перебування в дорозі, за винятком випадків, передбачених постановою Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року   № 98   “Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів” (далі - постанова КМУ № 98), та випадків, передбачених пунктами   4   та   6   цього розділу.
З дозволу керівника органу поліції або особи, яка виконує його обов`язки, ураховується затримка у відрядженні з причин, що не залежать від відрядженого поліцейського, за наявності підтвердних документів. При цьому загальний строк відрядження не може перевищувати 60 календарних днів.
Рішення керівника органу поліції або особи, яка виконує його обов`язки, про продовження строку службового відрядження поліцейського оформляються наказом.
Поліцейським, направленим у службові відрядження, за кожний день перебування у відрядженні в межах строків, передбачених пунктом 2 цього розділу, виплачуються добові в розмірах, установлених Кабінетом Міністрів України.
Як передбачено п. 10 Розділу ІІІ Інструкції № 672, фактичний час перебування в службовому відрядженні визначається за наявними відмітками в посвідченні про відрядження, засвідченими підписами керівників та печаткою органів (підрозділів) поліції, куди відряджений поліцейський, а також за місцем проходження служби.
Відмітки в посвідченні про відрядження засвідчуються печаткою.
У разі відсутності відміток про вибуття з місця постійної служби, прибуття у відрядження та повернення з відрядження добові витрати не відшкодовуються.
Відповідно до п.16, 17 Розділу ІІІ Інструкції № 672, після повернення зі службового відрядження протягом п`яти робочих днів поліцейський зобов`язаний подати до бухгалтерської служби картку АІС «Відрядження» у паперовому вигляді, посвідчення про відрядження та звіт про використання коштів.
У разі якщо під час службових відряджень поліцейський отримав готівку із застосуванням платіжних карток, він подає звіт про використання виданих на відрядження коштів і повертає суму надміру використаних коштів до закінчення третього банківського дня після завершення відрядження (банківського дня, наступного за днем прибуття до місця постійної роботи).
Поліцейський заповнює картку АІС «Відрядження» відповідно до порядку її заповнення, визначеного в посвідченні про відрядження.
Пунктами 18 та 19 Розділу ІІІ Інструкції № 672 визначено, що якщо до бухгалтерської служби звіт про використання коштів подано заповненим неповністю, з помилками та/або без підтвердних документів, його разом зі всіма документами повертають поліцейському без виконання.
Поліцейський у строк до трьох робочих днів з часу повернення звіту про використання коштів повинен подати до бухгалтерської служби виправлений звіт про використання коштів та підтвердні документи.
Не дозволяється видавати аванс на відрядження поліцейському, який не відзвітував про авансові кошти, отримані та витрачені в попередньому відрядженні.
Матеріали справи свідчать, що позивачем до відповідача було надано заяву про відшкодування витрат на його службове відрядження, однак у такому відшкодуванні позивачу фактично було відмовлено, оскільки наказ відповідача щодо вказаного відрядження видано та зареєстровано 21.10.2021, тобто пізніше ніж дата вибуття у відрядження і станом на 15.10.2021 позивач не мав правових підстав для знаходження у відрядженні.
З цього приводу судом першої інстанції вірно встановлено, що з огляду на надані копії наказів про відрядження позивача, в деяких з них дійсно не співпадають дата видачі та перший день відрядження позивача, а саме: в наказі № 387 від 12.05.2021, в наказі № 489 від 02.06.2021, в наказі № 627 від 05.07.2021, в наказі № 785 від 13.08.2021, в наказі № 895 від 16.09.2021 та в наказі № 1029 від 21.10.2021.
Тобто, з восьми виданих відповідачем наказів, в шести з них дата видачі є днем, який йде пізніше першого дня відрядження позивача, однак всі накази, окрім наказу №1029 від 21.10.2021 були виконані в повному обсязі, в тому числі здійснено забезпечення коштами на відрядження, що підтверджується позивачем.
Суд звертає увагу, що відповідач не заперечує проти факту перебування позивача у відрядженні з 15.10.2021 по 13.11.2021. Крім того,,на виконання вимог Інструкції від 02.08.2017 № 672   позивачу видано посвідчення про відрядження ОД № 127, згідно з яким термін відрядження становить 30 днів, з 15.10.2021 по 13.11.2021.
При цьому суд зазначає, що видача відповідачем такого посвідчення, яке як вбачається з долученої до матеріалів справи копії, підписане тимчасово виконуючим обов`язки керівника установи та скріплене печаткою, свідчить про те, що позивача було відправлено у відрядження з 15.10.2021 відповідно до норм чинного законодавства.
З огляду на зазначене, посилання в листі від 26.11.2021 на відсутність у позивача правових підстав для знаходження у відрядженні не відповідає дійсності, а тому суд дійшов вірного висновку, що відмова у відшкодуванні коштів за відрядження є неправомірною.
Стосовно доводів апелянта, що позивачем не було подано відповідно до п.16, 17 Розділу III Інструкції №672, звіт про використання коштів, що в свою чергу унеможливлює виплату коштів на відрядження, колегія суддів зазначає, що адміністративний суд під час перевірки правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, повинен надати правову оцінку тим обставинам, які стали підставою для його прийняття та наведені безпосередньо у цьому рішенні, а не тим, які в подальшому були виявлені суб`єктом владних повноважень для доведення правомірності свого рішення. Водночас, матеріали справи не містять жодних підстав стверджувати, що вказані обставини були покладені в обґрунтування відмови у відшкодуванні позивачу коштів за відрядження.
Колегія суддів також звертає увагу, що позивачем було підтверджено розмір понесених витрат належними доказами, які містяться в матеріалах справи.
Враховуючи викладене, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, яким повно та правильно встановлено обставини справи і ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до положень статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 292, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 травня 2022 року – залишити без задоволення. 
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 травня 2022 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про зобов`язання виконати вимоги п. 2 наказу № 1-29 від 21.10.2021– залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя:                                                              М. П. Коваль

Суддя:                                                                                     О.О. Кравець 

        Суддя:                                                                                     Л. Є. Зуєва