Постанова
Іменем України                                     
20 липня 2022 року
м. Київ
справа № 213/3685/20
провадження № 61-2074св22
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Грушицького А. І.,
суддів: Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Пророка В. В., Стрільчука В. А.,      
учасники справи:
заявник - ОСОБА_1 ,
суб`єкти оскарження: Саксаганський відділ державної виконавчої служби у м. Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Інгулецький відділ державної виконавчої служби у м. Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу                                      від 03 листопада 2020 року під головуванням судді Попова В. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 листопада 2021 року у складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Макарова М. О. у справі за скаргою ОСОБА_1 на рішення та дії державного виконавця, 
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст вимог заяви 
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, в якій просив:
- скасувати постанову головного державного виконавця Інгулецького відділу державної виконавчої служби м. Кривого Рогу Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Терещенко Ю. В. (далі - Інгулецького ВДВС                               м. Кривого Рогу) про відкриття виконавчого провадження від 21 лютого 2019 року                         № 58460918; 
- визнати неправомірними дії державного виконавця Інгулецького ВДВС м. Кривого Рогу Бурдіяна Є. Ю. щодо проведення розрахунку суми заборгованості зі сплати аліментів ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 1/4 частини з усіх доходів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 24 жовтня 2017 року і до повноліття дитини за виконавчим листом Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу                                      від 17 листопада 2017 року № 213/2934/17 у виконавчому провадженні № 58460918 та скасувати розрахунок суми боргу; 
- скасувати постанови: про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 21 лютого 2019 року; про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України від 02 грудня 2019 року; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання від 02 грудня 2019 року; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування зброєю від 02 грудня 2019 року; про внесення відомостей про боржника до Єдиного державного реєстру боржників                       від 03 грудня 2019 року; про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 04 грудня 2019 року; про арешт майна боржника                                    від 05 грудня 2019 року; про накладення штрафу від 05 грудня 2019 року, які прийняті у виконавчому провадженні від 21 лютого 2019 року № 58460918.
На обґрунтування скарги зазначав про те, що в провадженні Інгулецького ВДВС                                 м. Кривого Рогу в період з 21 лютого 2019 року до 13 лютого 2020 року перебувало виконавче провадження № 58460918 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 з усіх доходів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця починаючи з 24 жовтня 2017 року і до повноліття дитини. Під час проведення виконавчих дій державні виконавці допустили ряд грубих та умисних порушень законодавства України.
Жодна з указаних у виконавчому листі адрес ОСОБА_1 не відносилася до юрисдикції Інгулецького ВДВС м. Кривого Рогу, тому заява ОСОБА_2 підлягала поверненню відповідно до пункту 10 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з пред`явленням не за місцем виконання, однак державний виконавець Терещенко Ю. В. винесла постанову про відкриття виконавчого провадження та почала проводити виконавчі дії.
Державний виконавець Бурдіян Є. Ю. здійснив розрахунок заборгованості за аліментами в період з 17 листопада 2017 року до 31 жовтня 2019 року за показниками середньої заробітної плати за регіоном м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область, хоча ОСОБА_1 на території м. Кривого Рогу не проживав. Крім цього, до розрахунку заборгованості за вказаними показниками включено період, коли ОСОБА_1 офіційно працював у м. Кривому Розі (21 жовтня 2019 року) у фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 та мав офіційну заробітну плату в розмірі 4 200 грн, з якої сплачував 25 % аліментів.
Державний виконавець не надсилав на адресу місця проживання ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 жодних документів, пов`язаних з відкриттям виконавчого провадження, що є порушенням частини першої статті 36 Закону України «Про виконавче провадження».
Крім цього, зазначав, що між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 було укладено усну домовленість про щомісячне перерахування на її картку аліментів у розмірі, встановленому рішенням суду - 1 000 грн, які ОСОБА_1 перераховував протягом усього строку, що підтверджується матеріалами виконавчого провадження.
Також неправомірність дій державного виконавця Бурдіяна Є. Ю. підтверджується і відповіддю Головного управління статистики від 22 вересня 2020 року № 10-07/3016-20.
У зв`язку з незаконністю постанови про відкриття виконавчого провадження та розрахунку заборгованості скасуванню підлягають і інші постанови щодо примусового виконання рішення, які значно звужують права скаржника.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Інгулецький районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області ухвалою                                   від 03 листопада 2020 року в задоволенні скарги відмовив.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що заявник не довів порушення його прав діями державних виконавців. Місце відкриття виконавчого провадження було визначено стягувачем відповідно до статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» за місцем роботи боржника. У цій справі між боржником і державним виконавцем виник спір щодо розміру заборгованості за аліментами, який відповідно до статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» та статті 195 СК України підлягає вирішенню судом в позовному провадженні з обов`язковим залученням до розгляду справи стягувача за виконавчим листом та державного виконавця, до компетенції якого законодавець відніс обчислення розміру заборгованості за аліментами. ОСОБА_1 не надав жодного доказу на підтвердження того, що державний виконавець діяв не в межах Закону України «Про виконавче провадження» і не надсилав на його адресу місця проживання жодної документації.
Дніпровський апеляційний суд постановою від 10 лютого 2021 року ухвалу Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 листопада 2020 року в частині розгляду скарги про скасування постанови державного виконавця про накладення штрафу на боржника від 05 грудня 2019 року скасував та в цій частині провадження у справі закрив. Роз`яснив ОСОБА_1 , що розгляд справи за його скаргою в частині скасування постанови державного виконавця про накладення штрафу на боржника віднесено до юрисдикції адміністративного суду. В іншій частині рішення суду залишив без змін.
Верховний Суд постановою від 15 вересня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року скасував, справу направив на новий розгляд до апеляційного суду.
Касаційний суд виходив з того, що зі змісту постанови апеляційного суду від 10 лютого 2021 року відомо, що справу розглянуто за відсутності заявника та його представника. Матеріали справи свідчать, що у справі немає доказів того, що розгляд справи мав відбутися в інший час ніж указаний в ухвалі Дніпровського апеляційного суду                                      від 04 грудня 2020 року, як немає доказів належного повідомлення учасників справи про перенесення розгляду справи на інший час.
Дніпровський апеляційний суд постановою від 23 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково. Ухвалу Інгулецького районного суду                         м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 листопада 2020 року в частині розгляду скарги про скасування постанови державного виконавця про накладення штрафу на боржника від 05 грудня 2019 року скасував.
Провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 на постанову державного виконавця Інгулецького відділу державної виконавчої служби м. Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Бурдіяна Є. Ю. про накладення штрафу на боржника від 05 грудня 2019 року закрив.
В іншій частині ухвалу Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 листопада 2020 року залишив без змін.
Апеляційний суд зазначав, що ОСОБА_1 , окрім постанови про відкриття провадження, оскаржує ще ряд постанов, винесених державним виконавцем в рамках виконавчого провадження, зокрема і постанову про накладення штрафу від 05 грудня 2019 року, розгляд якої віднесено до юрисдикції адміністративних судів, тобто скарга на цю постанову не може бути розглянута за правилами цивільного судочинства.
В решті суд апеляційної інстанції погодився із висновками місцевого суду.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У лютому 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Пізняк В. І. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 03 листопада 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду                                від 23 листопада 2021 року в якій просив оскаржені судові рішення скасувати, а у справі ухвалити нове, яким скаргу задовольнити в повному обсязі.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Наведені в касаційній скарзі доводи містили підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження.
У поданій касаційній скарзі заявник вказує на ту обставину, що суди попередніх інстанцій дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення скарги, хоча такі висновки не ґрунтується на зібраних у справі доказах. Вважає, що висновок місцевого суду, з яким погодився суд апеляційної інстанції про те, що державний виконавець не мав жодних підстав повернути виконавчий документ стягувачу помилковий.
Аргументом касаційної скарги також є те, що суди попередніх інстанцій не врахували правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 20 червня 2020 року у справі № 753/92/18.
Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 24 лютого 2022 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано із Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу справу                                  № 213/3685/20.
29 квітня 2022 року цивільна справа № 213/3685/20 надійшла до Верховного Суду.
Верховний Суд ухвалою від 30 червня 2022 року призначив справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Згідно виконавчого листа № 213/2934/17 (провадження № 2/213/1324/17)                                                від 17 листопада 2017 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини, починаючи з 24 жовтня 2017 року і до повноліття дитини.
Виконавчий документ надійшов на виконання до Інгулецького ВДВС м. Кривий Ріг.
З 20 лютого 2020 року виконавче провадження № 58460918, за особистою заявою                   ОСОБА_1 , перебуває на виконанні в Саксаганському ВДВС м. Кривий Ріг Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро).
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
За правилами статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.
Відповідно до статті 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод; у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.
Згідно частин другої, третьої статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення (частина перша 26 Закону України «Про виконавче провадження»).
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Виконавчий документ повинен відповідати вимогам, визначеним у частині першій статті 4 Закону України «Про виконавче провадження».
Згідно з пунктом 10 частини четвертої вказаної статті виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.
Згідно із частиною першою статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.
Відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» у заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо), рахунки в банківських установах для отримання ним коштів, стягнутих з боржника, а також зазначає суму, яка частково сплачена боржником за виконавчим документом, за наявності часткової сплати.
Абзацом четвертим пункту першого розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень  визначено, що у заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо).
Пунктом другим розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень  визначено, що виконавець протягом десяти днів з дня відкриття виконавчого провадження здійснює заходи для отримання інформації про доходи боржника та виносить постанову про звернення стягнення на доходи боржника, оформлену відповідно до пункту 3 розділу Х цієї Інструкції. Стягнення аліментів здійснюється відповідно до вимог статті 70 Закону та пунктів 3-10 розділу Х цієї Інструкції.
Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що стягувач має право зазначити будь-яку інформацію, яка ідентифікує боржника чи може сприяти примусовому виконанню рішення суду, у тому числі про місце роботи боржника, місцезнаходження його майна і на підставі цієї інформації державний виконавець визначає місце виконання рішення суду. При цьому законом не вимагається документальне підтвердження стягувачем зазначених відомостей.
Згідно з частинами п`ятою, шостою статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
Якщо оскаржуване рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги.
Судами встановлено, що виконавчий лист № 213/2934/17 про стягнення з заявника аліментів надійшов до Інгулецького ВДВС м. Кривого Рогу, оскільки місцем роботи боржника ОСОБА_1 було ТОВ «Криворізький хлібзавод № 1», який знаходиться на території Інгулецького району м. Кривого Рогу.
Пізніше виконавче провадження за особистою заявою боржника було передане до Саксаганського ВДВС м. Кривого Рогу Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро).
Колегія суддів зазначає, що мотивуючи скаргу в частині скасування постанови головного державного виконавця Інгулецького відділу державної виконавчої служби                      м. Кривого Рогу Терещенко Ю. В. про відкриття виконавчого провадження від 21 лютого 2019 року № 58460918 ОСОБА_1 зазначав, що у виконавчому листі вказано, що він зареєстрований у АДРЕСА_1 , а мешкає у АДРЕСА_2 , тобто жодна з адрес не відноситься до юрисдикції Інгулецького відділу державної виконавчої служби, у зв`язку з чим державний виконавець повинна була повернути виконавчий лист стягувачу у відповідності з нормами пункту 10 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження».
Місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції правильно вказав, що право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби належить саме стягувачу і у заяві стягувач зазначила місце роботи боржника, тому державний виконавець не мав підстав для повернення виконавчого документа стягувачу, як вважає ОСОБА_1 .
Отже, встановивши, що виконавчий лист № 213/2934/17 відповідає вимогам статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» та пред`явлений до примусового виконання належним стягувачем в обумовлені законом строки для пред`явлення його до виконання, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що державний виконавець при винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження діяв у відповідності до положень статті 24 Закону України «Про виконавче провадження», правомірно виніс постанову про відкриття виконавчого провадження та у нього були відсутні правові підстави для відмови у відкритті виконавчого провадження чи повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання, оскільки місце відкриття виконавчого провадження було визначено стягувачем за місцем роботи боржника.
Разом із тим у постанові головного державного виконавця Інгулецького відділу державної виконавчої служби м. Кривий Ріг ГТУЮ у Дніпропетровській області Терещенко Ю. В. від 21 лютого 2019 року про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника вказано, що державним виконавцем встановлено, що боржник перебуває у трудових відносинах з ТОВ «Криворізький хлібзавод № 1».
Таким чином колегія суддів зазначає, що суд апеляційної інстанції правильно звертав увагу на те, що право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби належить саме стягувачу і у заяві стягувач зазначила місце роботи боржника, тому державний виконавець не мав підстав для повернення виконавчого документу стягувачу, як вважає ОСОБА_1 . 
Окрім того, у поданій скарзі ОСОБА_1 також не погоджувався і з розрахунком суми заборгованості зі сплати аліментів, зробленим державним виконавцем Бурдіян Є. Ю., яка становить 38 919,02 грн за період з 17 листопада 2017 року по 31 жовтня 2019 року, посилаючись на те, що розрахунок було зроблено державним виконавцем за показниками середньої заробітної плати за регіоном м. Кривий Ріг Дніпропетровська область, тоді як він у цей період був зареєстрований та проживав у АДРЕСА_1 , тобто не мешкав на території                               м. Кривого Рогу та, крім того, до розрахунку включені дані, пов`язані з нарахуванням заборгованості за цими показниками в період, коли ОСОБА_1 почав офіційно працювати в м. Кривому Розі у фізичної-особи підприємця ОСОБА_5 та мав офіційну заробітну плату в розмірі 4 200 грн і з неї сплачував 25 % аліментів.
Відмовляючи у задоволенні скарги в цій частині місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції виходив з того, що у даному випадку між боржником і державним виконавцем виник спір щодо розміру заборгованості за аліментами, який, відповідно до статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» та статті 195 СК України підлягає вирішенню судом в позовному провадженні з обов`язковим залученням до розгляду справи стягувача за виконавчим листом та державного виконавця, до компетенції якого законодавець відніс обчислення розміру заборгованості за аліментами.
Проте погодитись з такими висновками колегія суддів не може з огляду на таке.
Визначення як розміру належних до сплати сум у якості аліментів, так, відповідно, і визначення розміру заборгованості по аліментах - є обов`язком виконавця. Відповідно, такі дії державного виконавця можуть бути предметом судового контролю за скаргою учасників виконавчого провадження відповідно до статті 448 ЦПК України, статті 74 Закону України «Про виконавче провадження».
Оскільки заявник звернувся до суду, який видав виконавчий документ, зі скаргою на дії державного виконавця, адже не згодний з розрахунком заборгованості по аліментам у порядку контролю за виконанням судового рішення, то такий спір може вирішуватись у порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця, що передбачено розділом VII ЦПК України.
До подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах: від 29 серпня 2018 року у справі № 201/10328/16-ц (провадження № 14-192цс18);                              від 27 листопада 2019 року у справі № 201/10329/16-ц (провадження № 14-496цс19).
Зазначене також узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 05 серпня 2020 року у справі № 464/6206/18 (провадження                                                № 61-18142св19).
Тобто, у вказаній категорії справ стягувач (боржник) вправі обирати спосіб судового захисту: або оскаржувати дії державного виконавця, або пред`являти позов на загальних підставах.
З урахуванням наведеного, суди дійшли помилкових висновків про те, що спори щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів підлягають вирішенню судом лише у порядку позовного провадження. Питання правомірності визначення державним виконавцем як суми аліментів, так і заборгованості за аліментами може вирішуватись в порядку судового контролю за виконання судових рішень за скаргою на рішення, дії чи бездіяльність виконавця.
Крім того колегія суддів зауважує, що згідно із частинами першою та другою статті                      450 ЦПК України скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються.
Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.
Проте місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції на вказане належної уваги не звернув та здійснив розгляд скарги без залучення до участі у розгляді стягувача - ОСОБА_2 .
Скасовуючи ухвалу місцевого суду в частині розгляду скарги про скасування постанови державного виконавця про накладення штрафу на боржника від 05 грудня 2019 року та закриваючи провадження у справі в цій частині суд апеляційної інстанції виходив з того, що спори щодо накладення штрафу належать до юрисдикції адміністративних судів і їх слід розглядати за правилами адміністративного судочинства проте такий висновок суду апеляційної інстанції помилковий з огляду на таке.
Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
У статті 195 СК України врегульовано порядок визначення заборгованості за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), та вказано, що розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.
Згідно з частинами першою та другою статті 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 % заборгованості.
У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження».
Частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 20 % суми заборгованості зі сплати аліментів.
За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за два роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 30 % суми заборгованості зі сплати аліментів.
За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 % суми заборгованості зі сплати аліментів.
У подальшому постанова про накладення штрафу у розмірі, визначеному абзацом першим цієї частини, виноситься виконавцем у разі збільшення розміру заборгованості боржника на суму, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік.
Суми штрафів, передбачених цією частиною, стягуються з боржника у порядку, передбаченому цим Законом, і перераховуються стягувачу.
У пункті 8 глави XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за № 489/20802 (далі - Інструкція                             № 512/5), визначено, що виконавець накладає на боржника штраф у розмірі та у випадках, визначених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження».
Постанова про накладення штрафу оформлюється відповідно до вимог пункту 7 розділу І цієї Інструкції та містить відомості про розмір заборгованості, яка утворилася з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання, та суму штрафу.
Постанова про накладення штрафу не пізніше наступного робочого дня після її винесення надсилається сторонам виконавчого провадження.
Суми штрафів стягуються виконавцем з боржника після погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.
Якщо після закінчення виконавчого провадження з виконання рішення про стягнення аліментів з підстав, передбачених пунктами 7, 9 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», суми штрафів не стягнуто, постанова про накладення штрафу не пізніше наступного робочого дня з дня закінчення виконавчого провадження реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Закону України «Про виконавче провадження» та цією Інструкцією.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі                                       № 2610/27695/2012 (провадження № 14-37цс21) зазначила, що поняття та різновиди штрафів, що передбачені нормами Закону України «Про виконавче провадження», і штрафу, передбаченого статтею 549 ЦК України, мають різну правову природу, оскільки в останньому випадку штраф є різновидом неустойки - грошової суми або іншого майна, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Поняття штрафу, вжите у частині другій статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», стосується випадків покладення відповідальності на боржника за невиконання рішення, та його стягнення проводиться на користь держави.
У той час як суми штрафів за невиконання судових рішень про стягнення аліментів, передбачені частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», перераховуються на користь стягувача аліментів.
Указане свідчить про те, що правова природа, характер, цільове призначення та стягувач штрафу, визначеного в частині другій статті 63 Закону України «Про виконавче провадження», частині другій статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», та штрафу, передбаченого частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» - відмінні, оскільки постанова виконавця про накладення штрафу у зв`язку з наявністю заборгованості зі сплати аліментів є рішенням виконавця щодо виконання судового рішення про стягнення аліментів, як це передбачено частиною першою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження». Це дає можливість тлумачити частину другу статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» таким чином, що оскарження постанов виконавців про накладення штрафу у зв`язку з наявністю заборгованості зі сплати аліментів має відмінний порядок від оскарження постанов виконавців про накладення інших штрафів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства.
Відповідно до частини третьої статті 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом й такі спори вирішуються за правилами цивільного судочинства.
Порядок стягнення аліментів, окрім норм СК України, регулюється також положеннями статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», якою передбачається, серед іншого, накладення на користь стягувача штрафу за наявності заборгованості зі сплати аліментів у відповідних розмірах (частина чотирнадцята).
Оскільки предметом регулювання за указаними нормами є як визначення розміру заборгованості за аліментами, так і накладення штрафів за наявності заборгованості, порядок вирішення спору як щодо розміру заборгованості, так і про накладення штрафу з огляду на наявність заборгованості має відбуватися у межах однієї юрисдикції - у порядку цивільного судочинства, що буде відповідати принципам верховенства права та ефективності провадження як механізму судового захисту.
У постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 2610/27695/2012 (провадження                                   № 14-37цс21) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що скарга на постанову державного виконавця про накладення штрафу у зв`язку з наявною заборгованістю зі сплати аліментів підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки така постанова не є постановою про накладення штрафу в розумінні частини другої статті 63 Закону України «Про виконавче провадження», яка підлягає оскарженню до суду в порядку, визначеному частиною другою статті 74 цього Закону, тобто в порядку адміністративного судочинства.
Заявник звернувся до суду, який видав виконавчий документ, зі скаргою на дії державного виконавця щодо накладення на нього штрафу в порядку контролю за виконанням судового рішення, тому така скарга має розглядатися за правилами цивільного судочинства.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду відступила від правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі № 682/3112/18, в якій, зокрема, оскаржувалася постанова державного виконавця про накладення штрафу у зв`язку з наявною заборгованістю зі сплати аліментів, про те, що відповідно до частини другої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» скарга на постанову державного виконавця про накладення штрафу підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
З урахуванням наведеного, помилковим є висновок суду апеляційної інстанції про віднесення даного спору в цій справі до адміністративної юрисдикції.
Верховний Суд також зазначає, що згідно з пунктами 3, 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.
Отже висновок суду апеляційної інстанції стосовно того, що боржником                             ОСОБА_1 не надано жодного документального підтвердження того, що державний виконавець діяв не в межах Закону України «Про виконавче провадження» і не надсилав на його адресу місця проживання жодної документації, тому відсутні будь-які підстави для скасування постанов щодо примусового виконання рішення та розрахунку суми боргу є передчасним, адже апеляційний суд вказував у своїх мотивах виключно на те, що ОСОБА_1 своїм правом на ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження не скористався, а надані ним до скарги документи не підтверджують законність вимог скарги.
Таким чином, розглядаючи скаргу ОСОБА_1 суди належним чином не встановили фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення скарги, а тому постанова суду апеляційної інстанцій, якою залишено без змін ухвалу місцевого суду, не може вважатися в повній мірі законною та обґрунтованою.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене вище, ухвала місцевого суду та постанова суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні вимог скарги ОСОБА_1 про скасування постанови головного державного виконавця Інгулецького відділу державної виконавчої служби м. Кривого Рогу Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Терещенко Ю. В. про відкриття виконавчого провадження                    від 21 лютого 2019 року у виконавчому провадженні № 58460918 підлягають залишенню без змін, оскільки підстави для їх скасування в цій частині відсутні.
Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.
Оскільки до повноважень Верховного Суду не належить установлення фактичних обставин, збирання доказів, надання оцінки чи переоцінки зібраним у справі доказам, що позбавляє Верховний Суд процесуальної можливості ухвалити нове рішення у цій справі, оскаржена постанова підлягає скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги (частина друга статті 414 ЦПК України).
Таким чином при новому розгляді справи суду апеляційної інстанції належить врахувати вищенаведене, звернути увагу, що у вказаній категорії справ стягувач (боржник) вправі обирати спосіб судового захисту: або оскаржувати дії державного виконавця, або пред`являти позов на загальних підставах, забезпечити учасникам справи реалізацію ними прав передбачених ЦПК України та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.
Щодо судових витрат 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, суд не здійснює розподіл судових витрат.
Керуючись статтями 400, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 03 листопада 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 листопада 2021 року в частині відмови у задоволенні скарги ОСОБА_1 про скасування постанови головного державного виконавця Інгулецького відділу державної виконавчої служби м. Кривого Рогу Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Терещенко Юлії Володимирівни про відкриття виконавчого провадження від 21 лютого 2019 року у виконавчому провадженні № 58460918 залишити без змін.
В решті постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 листопада 2021 року скасувати, справу в цій частині передати до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                 А. І. Грушицький 
Судді                                                                                                              І. В. Литвиненко
                                                                                                                        Є. В. Петров
                                                                                                                        В. В. Пророк
                                                                                                                        В. А. Стрільчук