Постанова
Іменем України
 
26 травня 2022 року
місто Київ
справа № 692/581/21
провадження № 61-1115св22
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Усика Г. І. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на постанову Черкаського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року у складі колегії суддів: Бородійчука Г. Б., Нерушак Л. В., Василенко Л. І.,
ВСТАНОВИВ:
Стислий виклад позиції позивача
18 червня 2021 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання об`єктом права спільної сумісної власності на: житлові будинки, земельні ділянки, транспортні засоби, причіпи, сідловий тягач; стягнення з ОСОБА_2 у порядку поділу майна грошової компенсації в сумі 1 543 045 грн, що складає 1/2 частки вартості зазначеного майна.
Стислий виклад змісту рішення суду першої інстанції
Ухвалою Драбівського районного суду Черкаської області від 25 жовтня 2021 року позов ОСОБА_1 залишено без розгляду.
Суд першої інстанції встановив, що позовна заява подана ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Кучер Ю. В. подана особою, яка не має повноважень на ведення справи в цьому суді, а саме долучений до позову ордер уповноважує адвоката Кучер Ю. В. на представлення інтересів позивача в Чорнобаївському районному суді Черкаської області, а не в Драбівському районному суді Черкаської області.
Поданий у подальшому ордер із зазначенням повноважень адвоката Кучер Ю. В. на представництво інтересів позивача в Драбівському районному суді Черкаської області, суд не взяв до уваги, оскільки він датований іншою датою, а отже не підтверджує повноваження адвоката саме на час подання позову.
Стислий виклад змісту рішень суду апеляційної інстанції
Постановою Черкаського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року ухвалу Драбівського районного суду Черкаської області від 25 жовтня 2021 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що ордер може бути оформлено адвокатом лише на підставі укладеного договору. Оскільки до позовної заяви підписаної представником позивача - адвокатом Кучер Ю. В., зареєстрованої судом було долучено договір від 19 квітня 2021 року № 33 про надання правової допомоги, відповідно до якого ОСОБА_2 уповноважувала адвоката Кучер Ю. В. на представництво її інтересів у Чорнобаївському районному суду, а також у всіх органах державної та приватної власності, а в подальшому у зв`язку з виявленою технічною помилкою у назві судового органу, представник позивача долучив оригінал ордеру від 09 вересня 2021 року з вірно зазначеною назвою такого органу - Драбівський районний суд Черкаської області, що дає підстави для висновку про наявність повноважень адвоката Кучер Ю. В. на представництво інтересів ОСОБА_2 у зазначеній справі, натомість суд першої інстанції залишив позов без розгляду з формальних підстав, що призвело до порушення прав позивача на доступ до правосуддя, а тому оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
27 січня 2022 року ОСОБА_1 із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Черкаського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року.
Касаційну скаргу обґрунтовано тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно скасував ухвалу Драбівського районного суду Черкаської області від 25 жовтня 2021 року, яка є законною та обгрунтованою, оскільки на час подання позову адвокат Кучер Ю. В. не надала доказів на підтвердження її повноважень, зокрема долучений нею до позовної заяви ордер містив відомості про представлення інтересів позивача в іншому місцевому суді.
Зазначив, що суд апеляційної інстанції не застосував правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 9901/847/18, від 03 липня 2019 року у справі № 9901/939/18; у постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 554/213/19, щодо обов`язковості зазначення в ордері конкретної назви суду першої інстанції.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
У травні 2022 року до Верховного Суду надійшов відзив, сформований в системі «Електронний суд», у якому ОСОБА_1 просила залишити без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_2 , а постанову Черкаського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року залишити без змін.
Зазначила, що позовна заява була підписана її представником - адвокатом Кучер Ю. В., яка діяла на підставі чинного договору про надання правової допомоги, долучений до позовної заяви ордер містив технічну помилку щодо зазначення назви місцевого суду, яка у подальшому була виправлена шляхом подання іншого ордера, підписаного на підставі вищезазначеного договору про надання правової допомоги.
Відомості про рух справи в суді касаційної інстанції та межі розгляду справи 
Ухвалою Верховного Суду від 07 лютого 2022 року відкрито касаційне провадження у справі.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обґрунтування 
Верховний Суд перевірив правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. 
Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно з частиною другою статті 175 ЦПК України позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.
За правилом частини сьомої статті 177 ЦПК України до позовної заяви, підписаної представником позивача, додається довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження представника позивача.
Частиною першою статті 58 ЦПК України визначено, що сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).
У частині четвертій статті 62 ЦПК України визначено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».
Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначає Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», згідно з пунктом 2 частини першої статті 20 якого під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правової допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правової допомоги, зокрема, представляти і захищати права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у суді, органах державної влади та органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, громадських об`єднаннях, перед громадянами, посадовими і службовими особами, до повноважень яких належить вирішення відповідних питань в Україні та за її межами.
Підстави для здійснення адвокатської діяльності передбачені статтею 26 названого Закону, відповідно до частин 1-3 якої адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката. Рада адвокатів України затверджує типову форму ордера.
Відповідно до пункту 12.8 Положення про ордер на надання правничої (правової) допомоги, затвердженого рішенням Ради адвокатів України від 12 квітня 2019 року № 41(зі мінами), ордер повинен містити обмеження повноважень адвоката, якщо такі передбачені договором про надання правничої (правової) допомоги.
Матеріали справи свідчать, що 23 червня 2021 року до Драбівського районного суду Черкаської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 , підписана її представником - адвокатом Кучер Ю. В.
До позовної заяви було долучено договір від 19 квітня 2021 року № 33 про надання правової допомоги, укладений між ОСОБА_1 та Кучер Ю. В. , та ордер із вказівкою представлення інтересів позивача у Чорнобаївському районному суді Черкаської області, виданого на підставі наведеного вище договору.
Відкриваючи провадження у справі суд першої інстанції констатував відповідність позовної заяви ОСОБА_1 вимогам 175-177 ЦПК України.
Отже місцевий суд, зокрема визнав, що позовна заява подана та підписана уповноваженою особою.
10 вересня 2021 року адвокат Кучер Ю. В. звернулася до суду першої інстанції із клопотанням про долучення до матеріалів справи копії ордера на представлення інтересів позивача у Драбівському районному суді Черкаської області, який датовано 09 вересня 2021 року, зазначивши, що у попередньому ордері, долученого до позовної заяви допущена помилка щодо назви місцевого суду.
Постановляючи в підготовчому судовому засіданні ухвалу про залишення позову ОСОБА_1 без розгляду на підставі пункту 2 частини першої статті 257 ЦПК України, суд першої інстанції виходив з того, що позовна заява ОСОБА_1  підписана особою, яка не має відповідних повноважень, оскільки наданий представником позивача ордер виданий на представництво її інтересів у Чорнобаївському районному суді Черкаської області, а не в Драбівському районному суді Черкаської області, а долучений у подальшому ордер на представництво інтересів ОСОБА_1 у Драбівському районному суді Черкаської області виписаний іншою датою, а тому не може підтверджувати повноваження її представника - адвоката Кучер Ю. В. на час звернення з позовом до суду, що за висновком суду є підставою для залишення позовної заяви без розгляду відповідно до пункту 2 частини першої 
статті 257 ЦПК України.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 257 ЦПК Україні суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи.
Згідно з частиною третьою статті 26 ЦПК України Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» повноваження адвоката як захисника або представника в господарському, цивільному, адміністративному судочинстві, кримінальному провадженні, розгляді справ про адміністративні правопорушення, а також як уповноваженого за дорученням у конституційному судочинстві підтверджуються в порядку, встановленому законом.
За правилом частини другої статті 26 названого Закону адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути:1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність;  3) ордер;4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Отже спеціальний закон, який визначає правила здійснення адвокатської діяльності регламентує подання на підтвердження повноважень адвоката не всіх документів, визначених пунктами частини другої статті 26 наведеного Закону, а лише один із запропонованих альтернатив, які підтвердять такі повноваження.
Велика Палата Верховного Суду у справі № 320/5420/18 (постанова від 01 липня 2020 року) зазначила що не відповідає правильному застосуванню норм процесуального права висновок апеляційного суду про обов`язковість надання для підтвердження повноважень адвоката як представника одночасно з ордером договору про надання правової допомоги, адже ордер, який видано відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», є самостійним документом, що підтверджує повноваження адвоката.
Суд апеляційної інстанції обґрунтовано вказав, що на час подання позову, між позивачем ОСОБА_1 та адвокатом Кучер Ю. В. був укладений договір про надання правової допомоги, на підставі якого видано ордер на представництво інтересів позивача, хоча і в іншому місцевому суді. Допущену технічну помилку в назві суду першої інстанції було усунуто, представник позивача надав інший ордер у якому було зазначено вірну назву місцевого суду до якого було подано позовну заяву ОСОБА_1 .
За наведених обставин Черкаський апеляційний суд правильно констатував, що суд першої інстанції з формальних підстав залишив позовну заяву ОСОБА_1 без розгляду, чим порушив її право на доступ до правосуддя, що є порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції.
Доводи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 9901/847/18, від 03 липня 2019 року у справі № 9901/939/18; у постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 554/213/19, суд касаційної інстанції відхиляє, оскільки наведені висновки не суперечать висновкам Черкаського апеляційного суду про наявність у адвоката Кучер Ю. В. повноважень на представництво інтересів ОСОБА_1 на час звернення з позовом до суду, що підтверджено договором про надання правової допомоги, який відповідно до частини другої статті 26 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), реалізуючи положення Конвенції необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист.
Зокрема, у рішенні від 13 січня 2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та у рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» ЄСПЛ вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції.
Наведене дає підстави для висновку, що оскаржувана постанова апеляційного суду є законною та обґрунтованою, такою, що відповідає завданням та основним засадам цивільного судочинства. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Узагальнюючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скаргиОСОБА_2 .
Керуючись статтями 400, 401, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Постанову Черкаського апеляційного суду від 14 грудня 2021 рокузалишити без змін.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                                                              Г. І. Усик

А. С. Олійник

В. В. Яремко