Постанова
Іменем України
 
13 червня 2022 року 
м. Київ
 
справа № 753/10023/20
провадження № 61-13090св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,
 
учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство «Національна суспільна телерадіокомпанія України»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
третя особа - Державний комітет телебачення і радіомовлення України,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового                провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 06 травня 2021 року у складі судді Лужецької О. Р. та постанову Київського апеляційного суду від 13 липня 2021 року у складі колегії суддів: Желепи О. В., Кравець В. А., Мазурик О. Ф., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У червні 2020 року Публічне акціонерне товариство «Національна суспільна телерадіокомпанія України» (далі - ПАТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України», Телерадіокомпанія), правонаступником якого є Акціонерне товариство «Національна суспільна телерадіокомпанія України» (далі - АТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - Державний комітет телебачення і радіомовлення України, про виселення з квартири без надання іншого житла.
 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 17 травня 2002 року між АТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України» та співробітниками ОСОБА_1 , ОСОБА_2 укладено договір № 229-38 про користування службовим жилим приміщенням, згідно умов якого, позивач передав відповідачам у безстрокове користування квартиру АДРЕСА_1 , що належить позивачу на підставі свідоцтва про право власності на праві загальнодержавної власності на квартиру від 15 березня 2002 року.
 
Згідно з пунктом 1.1. договору квартира надається для проживання співробітника та членів їх сім`ї. У разі припинення трудових відносин з Телекомпанією відповідачі зобов`язуються виселитися з квартири з усіма особами, які з ними проживають (пункт 2.2.8 договору).
 
Пунктом 5.4 договору передбачено, що дія договору припиняється у випадку припинення трудових відносин відповідачів з Телекомпанією. В такому випадку відповідачі зобов`язуються звільнити квартиру не пізніше ніж упродовж двох місяців з моменту припинення трудових відносин з Телекомпанією останнім з них.
 
Наказом від 22 квітня 2005 року № 320-к ОСОБА_1 звільнено 22 квітня 2005 року за власним бажанням.
 
Наказом від 28 березня 2018 року № 277-к ОСОБА_2 звільнено 30 березня 2018 року відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).
 
Листами від 09 квітня 2020 року № 01.8/995 та № 01.8/994 відповідачів повідомлено  про припинення дії договору та про необхідність негайно добровільно звільнити спірну квартиру, передати її за актом передачі та виписати всіх членів сім`ї.
 
Відповідачі в добровільному порядку відмовилися залишати квартиру, у зв`язку з чим позивач звернувся з позовом до суду про їх виселення без надання іншого житла. 
 
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 06 травня 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 13 липня 2021 року, у задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з АТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3 000,00 грн.Стягнуто з АТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України» на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3 000,00 грн.
 
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, щовиселення відповідачів із займаної квартири, не буде відповідати принципу пропорційності та в разі виселення не буде дотримано розумного балансу між інтересами позивача, який має довести необхідність виселення відповідачів, та самих відповідачів.
 
Разом з тим, суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_2  має стаж роботи у телерадіокомпанії більше 20 років та її було звільнено у зв`язку із скороченням штату та чисельності працівників. Квартира, де проживають відповідачі, є їхнім єдиним житлом, вони є добросовісними наймачами. 
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиція інших учасників справи  
 
У серпні 2021 року АТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України» засобами поштового зв`язку звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 06 травня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 липня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:
 
-  не врахували, що між сторонами укладено цивільний договір, предметом якого є найм квартири;
 
-  не застосували до спірних правовідносин положення статей 401- 406 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), де унормовано питання припинення сервітуту, зокрема відповідно до пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України, сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту;
 
- не надали належної оцінки тому, що заявник категорично заперечує проти проживання у квартирі відповідачів, які за його згоди вселилися у спірне житлове приміщення на період до припинення трудових відносин, тобто тимчасово, тоді як обставини, які надавали їм право на проживання у зазначеному житловому приміщенні припинилися з припиненням трудових відносин;
 
-  не застосовано до спірних правовідносин положення статті 391 та глави 32 «Право користування чужим майном» ЦК України, з урахуванням того, що застосування до регулювання житлових відносин положень Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР), прийнято 30 червня 1983 року не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин;
 
-  неспівмірно та непропорційно застосовали статтю 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та статті 1 Протоколу до Конвенції;
 
-  не врахували висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 04 вересня 2019 року у справі № 761/5115/17, від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, а також у постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 182/7347/18 та постанові Верховного Суду України від 12 червня 2013 року у справі № 6-32цс13.
 
У вересні 2021 року представник відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3 із застосуванням засобів поштового зв`язку надіслала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу АТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України», в  якому, просить закрити касаційне провадження, оскільки наведені у касаційній скарзі доводи й практика Верховного Суду, на яку посилається скаржник до спірних правовідносин застосуванню не підлягає.  А в разі продовження касаційного провадження касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 04 серпня 2021 року касаційну скаргу АТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України» передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.
 
Ухвалою Верховного Суду від 05 серпня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі за  касаційною скаргою АТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України» на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного кодексу України (далі - ЦПК України); витребувано матеріали справи № 753/10023/20 із Дарницького районного суду міста Києва; надано учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу.    
 
16 листопада 2021 року матеріали справи № 753/10023/20 надійшли до Верховного Суду.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                          є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи                                 з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд               у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на  таке.
 
Фактичні обставини справи
 
Судами попередніх інстанцій установлено, що 17 травня 2002 року між ПАТ «Національна телекомпанія України» та співробітниками ОСОБА_1 , ОСОБА_2 укладено договір № 229-38 про користування службовим жилим приміщенням, згідно умов якого, позивач передав відповідачу у безстрокове користування квартиру АДРЕСА_1 , що належить позивачу на підставі свідоцтва про право власності на праві загальнодержавної власності на квартиру від 15 березня 2002 року.
 
Згідно з пунктом 2.1. Договору квартира надається для проживання співробітника та членів їх сім`ї. У разі припинення трудових відносин з Телекомпанією відповідачі зобов`язуються виселитися з квартири з усіма особами, які з ними проживають (пункт 2.2.8 Договору).
 
Пунктом 5.4 Договору передбачено, що дія Договору припиняється у випадку припинення трудових відносин відповідачів з Телекомпанією. В такому випадку відповідачі зобов`язуються звільнити квартиру не пізніше ніж упродовж двох місяців з моменту припинення трудових відносин з Телекомпанією останнім з них.
 
Згідно з наказом від 22 квітня 2015 року № 320-к ОСОБА_1 звільнено 22 квітня 2005 року за власним бажанням.
 
Відповідно до наказу від 28 березня 2018 року № 277-к ОСОБА_2 звільнено 30 березня  2018 року відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
 
Листом від 09 квітня 2020 року № 01.8/995 та № 01.8/994 позивач повідомив відповідачів про припинення дії договору та просив негайно звільнити квартиру за актом передачі та виписати всіх членів сім`ї.
 
З метою встановлення статусу квартири АДРЕСА_1 , ПАТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України» листом від 09 квітня 2020 року № 01-8/999 звернулось до Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації з проханням повідомити чи включена вищевказана квартири до числа службових.
 
Листом від 16 квітня 2020 року № 101-3102/05 Дарницька районна у м. Києві державна адміністрація повідомила АТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України», що у книгах обліку службових жилих приміщень значиться квартира АДРЕСА_1 .
 
Також судами встановлено, що відповідач ОСОБА_2  пропрацювала у позивача більше 20 років (з 26 грудня 1997 року по 28 березня 2018 року) та її було звільнено у зв`язку із скороченням штату та чисельності працівників. Квартира де проживають відповідачі є їхнім єдиним житлом, вони є добросовісними наймачами. До вселення у спірне житло родина проживала в гуртожитку де орендувала койко-місце.
 
Відповідачі перебували на квартирному обліку з 2005 року та неоднопразово звертались до позивача з заявами про закріплення за ними службового житла та видачу ордеру на службове житло.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та їх нормативно-правове обґрунтування 
 
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
 
Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.
 
Частиною першою статті 118 ЖК УРСР встановлено, що службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. 
 
Статтею 124 ЖК УРСР передбачено, що робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.
 
За змістом статті 125 ЖК УРСР, без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено, зокрема: 
 
- осіб, які  пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років;
 
- осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників.
 
Оскільки в силу статті 125 ЖК УРСР деякі категорії громадян, які проживають у службових жилих приміщеннях, не підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення, при розгляді справ про виселення зі службових жилих приміщень необхідно з`ясовувати, чи користуються відповідачі зазначеною пільгою. Зокрема, особи, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм жиле приміщення, не менше 10 років, користуються такою пільгою і в тому разі, коли цей стаж переривався, а також така пільга поширюється на осіб, які звільнені з роботи на відповідному підприємстві за скороченням чисельності чи штату працівників.
 
За правилом частини першої статті 126 ЖК УРСР надаване громадянам у зв`язку з виселенням з службового жилого приміщення інше жиле приміщення має відповідати вимогам, передбаченим частиною другою статті 114 цього Кодексу.
 
Відповідно частини другої статті 114 ЖК УРСР надане громадянам у зв`язку з виселенням інше жиле приміщення повинно знаходитись у межах даного населеного пункту і відповідати встановленим санітарним і технічним вимогам.
 
За змістом наведених норм, зазначені у статті 125 ЖК УРСР, особи можуть бути виселеними виключно за умови надання іншого жилого приміщення, яке повинно знаходитись у межах того ж населеного пункту і відповідати встановленим санітарним і технічним вимогам.
 
У справі, яка переглядається установлено, що  ОСОБА_2  належить до категорії осіб, передбачених статтею 125 ЖК УРСР, які не можуть бути виселені із службових жилих приміщень без надання іншого житла, зокрема ОСОБА_2  має стаж роботи у Телерадіокомпанії більше 20 років та її було звільнено у зв`язку із скороченням штату та чисельності працівників, відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України.
 
Крім того, судами попередніх інстанцій установлено, що відповідачі, в силу положень статті 125 ЖК УРСР не можуть бути виселені із службового житла без надання іншого житлового приміщення, а також, що відповідачі є добросовісними наймачами спірної квартири, яка є їх єдиним житлом та використовується ними як постійне місце проживання, у якому вони проживають понад 16 років, після звільнення ОСОБА_2 у березні 2018 року проживали у квартирі 2 роки без будь-яких претензій з боку позивача, а отже суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтовано висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про виселення відповідачів із службового приміщення без надання їм іншого житла.
 
Також, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, правильно виходив із того, що виселення відповідачів із займаної квартири, не буде відповідати принципу пропорційності та в разі виселення не буде дотримано розумного балансу між інтересами позивача, який має довести необхідність виселення відповідачів, та самих відповідачів.
 
Доводи касаційної скарги про те, що між сторонами існували договірні відносини найму, які регулюються нормами ЦК України є безпідставними, оскільки до договору найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, підлягають застосуванню положення ЖК УРСР.
 
Аргументи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій неспівмірно та непропорційно застосовали статтю 8 Конвенції та статтю 1 Протоколу до Конвенції, Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.
 
Відповідно до статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
 
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
 
Оскільки відповідачі у цій справі вселилися до спірного житлового приміщення з підстав, що не суперечать положенням законодавства, тривалий час користувався цим житлом - протягом 16 років, і їх виселення буде мати характер неправомірного втручання у право на житло, то колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій щодо застосування положеньстатті 8 Конвенція та статті 1 Протоколу до Конвенції.
 
Наявність підстави, яка забороняє виселяти осіб без надання іншого жилого приміщення, при тому, що позивач ставить питання про виселення саме без надання іншого жилого приміщення, вказує на неможливість захистити права АТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України» у обраний у контексті даного позову спосіб.
 
Посилання на висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 04 вересня 2019 року у справі № 761/5115/17, від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, а також у постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 182/7347/18 є безпідставними з урахуванням того, що у наведених заявником постановах суду касаційної інстанції та оскаржуваних судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій встановлено різні фактичні обставини справ.
 
Посилання на висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 12 червня 2013 року у справі № 6-32цс13 є необґрунтовані, оскільки стосуються інших норм матеріального права.
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували, та не можуть бути підставами для скасування постановлених у справі судових рішень.
 
При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово вказував ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).
 
Оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновки судів першої та апеляційної інстанцій
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Щодо клопотання представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про закриття касаційного провадження
 
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, зокрема якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
 
Враховуючи те, що висновки щодо застосування норм права, що викладені у деяких постановах Верховного Суду, на які посилалося АТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України» у касаційній скарзі, стосуються подібних правовідносин, але ухвалені у різних фактичних обставинах справи, то клопотання представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про закриття касаційного провадження на підставі положень пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України задоволенню не підлягає.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема, із розподілу судових витрат.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 396, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
У задоволенні клопотання представника відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про закриття касаційного провадження у справі відмовити.
 
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» залишити без задоволення.  
 
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 06 травня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 липня 2021 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді:	І. Ю. Гулейков	
 	   	
 	С. О. Погрібний	
 	   	
 	О. В. Ступак