Постанова
Іменем України
23 лютого 2022 року
м. Київ
справа № 756/7022/18
провадження № 61-12207св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Грушицького А. І.,
суддів: Калараша А. А. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В., 
Ткачука О. С.,
учасники справи:
позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 26 лютого 2021 року 
у складі судді Котлярової І. Ю. та постанову Київського апеляційного суду від 17 червня 2021 року у складі колегії суддів: Соколової В. В., Андрієнко А. М., Поліщук Н. В., у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на майно спадкодавця,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2018 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на майно спадкодавця, в якому просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 19 жовтня 2007 року № КІVVGА00000029 
у розмірі 252 960,50 доларів США, що відповідно до офіційного курсу 
НБУ станом на 14 серпня 2017 року становить 6 500 000,00 грн, звернути стягнення на офісно-побутовий будинок будівельної бази, загальною площею 482,2 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Позовна заява, з урахуванням її уточненої редакції (а. с. 237-240, т. 2), мотивована тим, що 19 жовтня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № КІVVGА00000029, відповідно до умов якого банк зобов`язувався надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 19 жовтня 2007 року до 19 жовтня 2027 року включно у вигляді непоновлювальної лінії у розмірі 150 000,00 доларів США на будівництво, а також у розмірі 36 782,18 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 цього договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.
Банк виконав свої зобов`язання, надавши позичальнику кредитні кошти, проте ОСОБА_4 свої зобов`язання належним чином не виконував, 
у зв`язку з чим утворилася прострочена заборгованість.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 12 жовтня 2014 року серії НОМЕР_1 , про що позивачу стало відомо з ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 жовтня 2014 року про закриття провадження у зв`язку зі смертю відповідача у справі № 369/3599/14-ц, яка була отримана банком 
27 жовтня 2014 року через систему обміну електронними документами між судом та учасниками судового процесу.
01 квітня 2015 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Двадцять першої київської державної нотаріальної контори претензію кредитора 
№ 71017КІVVL106 від 25 березня 2015 року. 
Листом від 24 квітня 2015 року Двадцять перша київська державна нотаріальна контора повідомила позивача, що спадкова справа після смерті ОСОБА_4 була заведена приватним нотаріусом Чигріном А. О. 
15 травня 2015 року позивачем на адресу приватного нотаріуса Чигріна А. О. була направлена претензія кредитора № 71017КІVVL106 від 08 травня 
2015 року. 
Листом від 29 травня 2015 року приватний нотаріус Чигрін А. О. повідомив банк, що претензія кредитора була долучена до відповідної спадкової справи, а спадкоємці померлого ОСОБА_4 повідомлені про наявність вимог АТ КБ «ПриватБанк». 
Листом від 01 вересня 2015 року приватний нотаріус Чигрін А. О. повідомив банк про видачу спадкоємцям померлого ОСОБА_4 свідоцтв про право на спадщину від 05 серпня 2015 року та від 01 вересня 2015 року. 
25 листопада 2015 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чигріна А. О. з проханням надати інформацію про спадкоємців ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: їх прізвища, ім`я, по батькові, адресу реєстрації, для реалізації свого законного права як кредитора спадкодавця, тобто для пред`явлення своїх вимог до його спадкоємців.
Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 
Чигріним А. О. листом від 03 грудня 2015 року було повідомлено, що запитувана банком інформація відноситься до нотаріальної таємниці, а тому відсутні правові підстави для її надання.
У подальшому банку стало відомо з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що 05 серпня 2015 року право власності на офісно-побутовий будинок будівельної бази, загальною площею 
482,2 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , було зареєстровано зa спадкоємцями ОСОБА_4 , а саме: право власності по 1/3 частці за ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на підставі свідоцтв про право на спадщину від 05 серпня 2015 року, виданих приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 
Чигріном А. О. Таким чином, до вказаних спадкоємців мають бути заявлені вимоги.
На підставі викладеного, позивач просив у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 19 жовтня 2007 року 
№ КІVVGА00000029 у розмірі 252 960,50 доларів США, що відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 14 серпня 2017 року становить 
6 500 000,00 грн, звернути стягнення на офісно-побутовий будинок будівельної бази загальною площею 482,2 кв. м, який знаходиться за адресою: 
АДРЕСА_1 та складається з: А - офісно-побутового будинку будівельної бази загальною площею 482,2 кв. м; Б - убиральні, В - будинку охорони, І-IV - каналізаційних споруд, V - питної колонки, VІ - вимощення, 
1-6 - огорожі, шляхом його продажу на публічних торгах, а також вирішити питання про розподіл судових витрат.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області 
від 26 лютого 2021 року відмовлено у задоволенні позову.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вважав, що позивач як кредитор спадкодавця є таким, що не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину у строки, встановлені статтею 1281 ЦК України. Крім того, на думку суду першої інстанції, позов подано із пропуском позовної давності, встановленої статтею 257 ЦК України.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 17 червня 2021 року рішення Вишгородського районного суду Київської області від 26 лютого 2021 року змінено у мотивувальній частині, викладено її в редакції постанови апеляційного суду.
В іншій частині рішення суду залишено без змін.
Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що кредитором було направлено звернення з вимогою до спадкоємців шляхом направлення до державної нотаріальної контори за останнім місцем проживання боржника, а отже, слід вважати, що ним було реалізовано право. Той факт, що його лист було повернуто для звернення до приватного нотаріуса, яким відкрита спадкова справа, не спростовує обставину вчинення кредитором дій щодо реалізації належних йому прав. А отже, висновок суду першої інстанції про пропуск позивачем строку, визначеного статтею 1281 ЦК України, 
є необґрунтованим.
Разом із тим, на вимогу про звернення стягнення на майно спадкодавця розповсюджуються положення щодо строку позовної давності, який, на думку апеляційного суду, позивачем пропущено, оскільки для банку перебіг позовної давності для пред`явлення вимог до спадкоємців починається 
з наступного дня після звернення до державного нотаріуса, що відбулось 
01 квітня 2015 року, відповідно, його закінчення припадає на дату 02 квітня 2018 року, проте позов був поданий 30 травня 2018 року.
Таким чином, ураховуючи відсутність клопотання позивача про поновлення строку із зазначенням поважних причин пропуску та наявність заяви відповідача про застосування наслідків пропуску строку, у задоволенні позову відмовлено з підстав пропуску позовної давності.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У липні 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» подало засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 26 лютого 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 червня 2021 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 05 серпня 2021 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.
У вересні 2021 року справу № 756/7022/18 передано до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 11 жовтня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 
400 ЦПК України). 
Як на підставу касаційного оскарження скаржник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
Суд апеляційної інстанції не врахував правовий висновок Верховного 
Суду, викладений у постановах від 19 травня 2021 року у справі 
№ 522/20081/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 688/353/15-ц про застосування частини першої статті 261 ЦК України у спірних правовідносинах, відповідно до якого саме дата прийняття спадщини спадкоємцями є початком перебігу позовної давності, оскільки з цієї дати настали одночасно обов`язкові умови для початку перебігу строку: банку на цей момент стало відомо про порушення його права, а також він мав можливість отримати відомості про особу, яка його порушила. 
У вказаній постанові Верховного Суду також зазначено, що у спірних правовідносинах початок перебігу позовної давності не міг бути визначений раніше, незважаючи на те, що банку було відомо про прострочення виконання та існування заборгованості за кредитним договором, так як до прийняття спадщини йому не була відома особа, до якої безпосередньо необхідно звернутися з відповідною вимогою.
З урахуванням зазначеної позиції Верховного Суду, висновок апеляційного суду про початок строку з наступного дня після звернення до нотаріуса є помилковим та таким, що суперечить практиці Верховного Суду.
Суд першої інстанції, в свою чергу, взагалі дійшов помилкового висновку про порушення банком строків, передбачених статтею 1281 ЦК України.
Судами не звернуто уваги на те, що АТ КБ «ПриватБанк» не мало можливості звернутися за захистом свого права, оскільки приватний нотаріус на запит банку не повідомив, кому видано свідоцтва про право власності. Враховуючи, що свідоцтва про право на спадщину видані відповідачам 
05 серпня 2015 року та 01 вересня 2015 року, звернення з позовом 
30 травня 2018 року відбулося в межах трирічного строку, тобто в межах позовної давності.
Доводи інших учасників справи
У вересні 2021 року  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 подали до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просять залишити без задоволення касаційну скаргу, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Відзив мотивовано безпідставністю доводів касаційної скарги, оскільки позивачем пропущено преклюзивні строки пред`явлення кредиторських вимог та строк позовної давності, оскільки банк не був позбавлений права своєчасно, починаючи з 28 жовтня 2014 року, використати своє право щодо заявлення претензії кредитора.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено, що 19 жовтня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № КІVVGА00000029, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти в розмірі 
150 000,00 доларів США, а позичальник взяв на себе зобов`язання щодо повернення коштів щомісячними платежами зі сплатою відсотків за користування кредитом (а. с. 13-15, т. 1, а. с. 64-68, т. 3).
Свій обов`язок банк виконав належним чином, надавши позичальнику кредитні кошти у розмірі 150 000,00 доларів США, що підтверджується заявою на видачу готівки від 19 жовтня 2007 року № 1, випискою по особовому рахунку та меморіальним ордером № 1 від 19 жовтня 2007 року. Водночас позичальник взяті на себе зобов`язання належним чином не виконав, у зв`язку з чим утворилася заборгованість (а. с. 16-19, 37-41, т. 1).
Позичальник ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим відділом реєстрації смерті у м. Києві від 12 жовтня 2014 року (а. с. 19, т. 1). Вказана обставина встановлена також в ухвалі Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 жовтня 2014 року у справі № 369/3599/14 про закриття провадження у справі у зв`язку зі смертю відповідача ОСОБА_4 
(а. с. 20, т. 1).
АТ КБ «ПриватБанк» листом від 25 березня 2015 року № 71017KIVVL106, адресованим до Двадцять першої київської державної нотаріальної контори, заявило про претензію кредитора, просило повідомити про заведення спадкової справи після померлого ОСОБА_4 , включити кредиторські вимоги АТ КБ «ПриватБанк» у спадкову масу, про що зробити запис у книзі обліку спадкових справ та повідомити спадкоємців померлого про наявність боргу перед банком у розмірі 497 879,59 доларів США (а. с. 24, т. 1).
У відповідь на вказану претензію кредитора листом від 24 квітня 2015 року Двадцять перша київська державна нотаріальна контора повідомила, що спадкова справа після смерті ОСОБА_4 нотаріальною конторою не відкривалася, а спадкова справа до майна померлого заведена приватним нотаріусом Чигріном А. О. У зв`язку із неможливістю одночасного відкриття спадкової справи в двох нотаріальних конторах, заява повернута для направлення її за належністю до приватного нотаріуса Чигріна А. О. (а. с. 27, т. 1).
На адресу приватного нотаріуса Чигріна А. О. АТ КБ «ПриватБанк» направило претензію кредитора від 08 травня 2015 року № 71017KIVVL106 (а. с. 28, т. 1).
Листом від 29 травня 2015 року приватний нотаріус Чигрін А. О. повідомив банк, що претензія кредитора була долучена до відповідної спадкової справи та зареєстрована, а спадкоємці померлого повідомлені про наявність вимог АТ КБ «ПриватБанк» (а. с. 31, т. 1).
Листом від 01 вересня 2015 року приватний нотаріус Чигрін А. О. повідомив банк про видачу спадкоємцям померлого ОСОБА_4 свідоцтв про право на спадщину від 05 серпня 2015 року та від 01 вересня 2015 року (а. с. 206, 
т. 2).
З листа АТ КБ «ПриватБанк» від 25 листопада 2015 року № 71017 КІVVL106 встановлено, що банк звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чигріна А. О. з проханням надати інформацію про спадкоємців ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: 
їх прізвища, ім`я, по батькові, адресу реєстрації, для реалізації свого законного права як кредитора спадкодавця, тобто для пред`явлення своїх вимог до його спадкоємців (а. с. 207, т. 2).
Листом від 03 грудня 2015 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чигрін А. О. повідомив, що запитувана банком інформація відноситься до нотаріальної таємниці, а тому відсутні правові підстави для її надання (а. с. 210, т. 2).
Листом від 03 липня 2017 року АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_2 повідомило ОСОБА_3 про наявність боргу спадкодавця перед банком у розмірі 498 860,83 доларів США та просило сплатити зазначену заборгованість (а. с. 43, т. 1).
З копії спадкової справи № 4/2014, заведеної приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чигріним А. О., до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , встановлено, що із заявою про прийняття спадщини 12 листопада 2014 року звернулася його дружина ОСОБА_2 . Нею були надані дані про реєстрацію та проживання разом зі спадкодавцем крім неї ОСОБА_3 та ОСОБА_3 (а. с. 22-28, 36, 37, 
т. 2).
Лист-претензію кредитора АТ КБ «ПриватБанк» від 08 травня 2015 року 
№ 71017KIVVL106 було одержано приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чигріним А. О. 20 травня 2015 року (а. с. 32-35, т. 2).
Листами від 29 травня 2015 року приватний нотаріус Чигрін А. О. повідомив ОСОБА_3 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про претензію кредитора 
АТ КБ «ПриватБанк» та їх обов`язок задовольнити вимоги кредитора в повному обсязі, але в межах вартості спадкового майна (а. с. 40, 42, т. 2).
У матеріалах спадкової справи також містяться копії документів щодо всього спадкового майна. Зокрема, щодо офісно-побутового будинку будівельної бази за адресою: АДРЕСА_1 , міститься копія свідоцтва про право власності ОСОБА_5 від 21 вересня 2012 року; витяг про державну реєстрацію цих прав; звіт про оцінку його вартості в розмірі 1 878 770,00 грн, витяг із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (а. с. 45-65, 165-167, 171-176, т. 2).
05 серпня 2015 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 звернулися до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу 
Чигріна А. О. із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину на 1/3 частку спадкового майна, а саме: офісно-побутового будинку будівельної бази, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 
(а. с. 141, 144-148, 152-155, т. 2).
05 серпня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чигріним А. О. видано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 свідоцтва про право власності на спадщину за законом по 1/3 частці офісно-побутового будинку будівельної бази, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 142-144, 149-151, 156-158, т. 2).
Також приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чигріним А. О. 01 вересня 2015 року видано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 свідоцтва про право власності на спадщину за законом на інше спадкове майно (а. с. 163-205, т. 2).
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення 
від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Перевіривши наведені у касаційні скарзі доводи, врахувавши аргументи, викладені у відзиві, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Оскаржуване рішення апеляційного суду в повній мірі не відповідає вказаним вимогам закону.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Стаття 530 ЦК України передбачає, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Особливості правового регулювання відносин між кредитором і спадкоємцями боржника регламентуються приписами статей 1281 і 1282 ЦК України.
Відповідно до статті 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.
Згідно із статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.
Оскільки зі смертю боржника зобов`язання з повернення кредиту входять до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї статті.
За змістом наведених вище норм матеріального права задоволення вимог кредитора спадкоємцями має відбуватись у межах вартості отриманого ними у спадщину майна. У разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна особа не набуває статусу спадкоємця і, як наслідок, у неї відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи.
У ЦК України серед положень про порядок задоволення вимог кредитора спадкодавця в імперативному порядку визначений справедливий баланс між законними інтересами та правомірними очікуваннями кредитора спадкодавця та відповідними, зустрічними їм, інтересами спадкоємців.
Дотримання цього балансу полягає в тому, щоб забезпечити задоволення вимог кредитора спадкодавця за рахунок спадкового майна, не порушивши майнових прав та інтересів спадкоємців такої особи.
Визначення цього балансу законодавцем сформульовано таким чином, що спадкоємці боржника повинні відповідати за його зобов`язаннями в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Зокрема, як зазначалося вище, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.
Спадкування є способом безоплатного набуття майна, а тому стягнення боргів спадкодавця з його спадкоємців в межах вартості отриманої спадщини є справедливим стосовно до законних інтересів та правомірних очікувань кредитора.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц (провадження № 14-53цс18) зроблено висновок, що «спадкоємець зобов`язаний повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо йому відомо про борги останнього. Кредитор має пред`явити свою вимогу до спадкоємців протягом шести місяців з дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, незалежно від настання строку вимоги, а якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, то не пізніше одного року від настання строку вимоги. Наслідком пропуску кредитором вказаних строків звернення з вимогою до спадкоємців є позбавлення кредитора права вимоги. Оскільки зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України. Тобто, стаття 1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки пред`явлення таких вимог, застосовується і до кредитних зобов`язань, забезпечених іпотекою».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року у справі 
№ 758/8549/15-ц (провадження № 61-8438св18) зроблено висновок щодо застосування положень статті 1281 ЦК України і зазначено, що вказана норма не встановлює певного порядку пред`явлення вимог кредиторів. Пред`являння вимог може відбуватися як безпосередньо спадкоємцю, так і через нотаріуса.
У справі, що переглядається, судами встановлено та підтверджено матеріалами справи наявність кредитних зобов`язань між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 . Сторонами у справі не заперечувалися обставини наявності заборгованості перед позивачем, не оспорювався визначений позивачем розмір та не надано доказів на її спростування.
Доказів обізнаності банку про смерть позичальника матеріали справи не містять, проте сторонами визнано, що про вказану обставину кредитор дізнався під час розгляду Києво-Святошинським районним судом Київської області справи № 369/3599/14, провадження у якій було закрито ухвалою від 24 жовтня 2014 року у зв`язку зі смертю відповідача ОСОБА_4 , 
у зв`язку з чим з наступного дня після цієї дати почався перебіг строку на пред`явлення вимог кредитора до його спадкоємців.
Також встановлено, що у межах зазначеного строку, а саме: 01 квітня 
2015 року, позивачем було направлено вимогу кредитора пред`явлену до спадкоємців на адресу Двадцять першої київської державної нотаріальної контори, у зв`язку з чим апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що кредитором не пропущено шестимісячний строк пред`явлення вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, передбачений частиною другою статті 1281 ЦК України.
Разом із тим, відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивачем пропущено позовну давність, оскільки для банку перебіг строку позовної давності для пред`явлення вимог до спадкоємців починається з наступного дня після звернення до державного нотаріуса, що відбулось 01 квітня 2015 року, відповідно, його закінчення припадає на дату 02 квітня 2018 року, проте позов був поданий 30 травня 2018 року.
Колегія суддів із зазначеним висновком апеляційного суду в повній мірі не погоджується з огляду на наступне.
Поняття «строк пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців» не тотожне поняттю «позовна давність». Так, частина четверта статті 1281 ЦК України визначає наслідком пропуску кредитором спадкодавця строків пред`явлення вимог до спадкоємців позбавлення права вимоги такого кредитора, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті. Тоді як згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, 
є підставою для відмови у позові.
Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Колегія суддів наголошує, що формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.
Аналіз змісту статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право у примусовому порядку через суд.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року у справі 
№ 320/9961/15-ц зроблено правовий висновок про те, що початком перебігу позовної давності є день, коли банк отримав повідомлення приватного нотаріуса з інформацією про коло спадкоємців померлого боржника. З цієї дати настали одночасно обов`язкові умови для початку перебігу позовної давності, передбачені у частині першій статті 261 ЦК України: банку на цей момент вже було відомо про порушення його права, а також отримано відомості про особу, яка його порушила.
У спірних правовідносинах початок перебігу позовної давності не міг бути визначений раніше, незважаючи на те, що банку було відомо про прострочення виконання та існування заборгованості за кредитним договором, оскільки до отримання повідомлення приватного нотаріуса банку не була відома особа, до якої безпосередньо необхідно звернутися з вимогою про її погашення. Довідавшись про таку особу, у банку відпали перешкоди у реалізації своїх повноважень заявити вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором, новим боржником за яким стала спадкоємець. Саме з моменту отримання банком відомостей про коло спадкоємців померлого боржника починає перебіг строк позовної давності у спірних правовідносинах.
Схожий за змістом правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 456/4355/15-ц, від 07 квітня 2021 року 
у справі № 727/4094/19, від 21 серпня 2019 року у справі № 344/10715/16.
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
Крім того, колегія суддів наголошує, що однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (стаття 3 ЦК України). 
Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними.
У справі, що переглядається, встановлено факт дотримання банком строків та порядку пред`явлення вимог до спадкоємців померлого боржника. Листом від 29 травня 2015 року приватний нотаріус Чигрін А. О. повідомив банк, що претензія кредитора була долучена до відповідної спадкової справи та зареєстрована. Листами від 29 травня 2015 року приватний нотаріус 
Чигрін А. О. повідомив ОСОБА_3 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про претензію кредитора АТ КБ «ПриватБанк» та їх обов`язок задовольнити вимоги кредитора в повному обсязі, але в межах вартості спадкового майна. Таким чином, встановлено факт обізнаності відповідачів як спадкоємців боржника про наявність заборгованості. Оскільки відповідачі знали про кредитні зобов`язання померлого ОСОБА_4 , а тому, звернувшись із заявами про прийняття спадщини (05 серпня 2015 року), діючи добросовісно, вони повинні були повідомити кредитора відповідно до статті 1281 ЦК України, проте свій обов`язок не виконали.
Відповідачі, прийнявши спадщину на підставі свідоцтв про право на спадщину від 05 серпня 2015 року, вимоги банку не задовольнили, заборгованість не повернули та не повідомили кредитора про прийняття ними спадщини.
У свою чергу банк, проявляючи розумну обачність у забезпеченні своїх прав та охоронюваних інтересів, цікавився рухом спадкової справи та вчиняв дії, направлені на з`ясування кола спадкоємців, зокрема, 25 листопада 
2015 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чигріна А. О. з проханням надати інформацію про спадкоємців ОСОБА_4 , померлого 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , проте отримало відмову у наданні такої інформації.
З огляду на зазначене, враховуючи правові висновки Верховного Суду у спірних правовідносинах щодо початку перебігу позовної давності з вимогами кредитора до спадкоємців боржника, висновок апеляційного суду про те, що банком пропущено позовну давність у контексті цієї справи, є передчасним.
Оскільки судом апеляційної інстанції повно та всебічно не досліджено обставини, що мають значення для справи, а відмовлено у задоволенні позову у зв`язку з пропуском позовної давності, а суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати обставини справи та надавати оцінку доказам у справі, колегія суддів робить висновок про необхідність скасування оскаржуваної постанови та направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Із метою дотримання принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), Верховний Суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції для повного, всебічного та об`єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.
При новому розгляді справи суду необхідно врахувати викладене в цій постанові, повно та всебічно дослідити обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, надати належну оцінку доказам: кожному доказу окремо, а також взаємному зв`язку доказів у їх сукупності, визначити та перевірити обсяг вимог кредитора, розмір заборгованості спадкодавця-боржника, межі вартості отриманого спадкоємцями у спадщину майна та ухвалити справедливе і законне рішення по суті спору.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених 
у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу
Враховуючи допущені судом апеляційної інстанції порушення норм процесуального права, що призвело до неповного встановлення фактичних обстави справи, оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції за статтею 411 ЦПК України. 
У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 18 травня 2020 року 
у справі № 530/1731/16-ц зроблено висновок про те, що у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
З огляду на те, що Верховний Суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, колегія суддів не вирішує питання про розподіл судових витрат.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
Постанову Київського апеляційного суду від 17 червня 2021 рокускасувати.
Справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                  А. І. Грушицький
 
Судді:                                                                            А. А. Калараш
 
І. В. Литвиненко
 
Є. В. Петров
 
О. С. Ткачук