Постанова
Іменем України
 
12 травня 2022 року
м. Київ
 
справа № 524/7671/16-ц
провадження № 61-702св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
Русинчука М. М. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Дундар І. О.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 12 вересня 2017 року у складі судді Рибалки Ю. В. та постанову Полтавського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року у складі колегії суддів: Карпушина Г. Л., Одринської Т. В., Хіль Л. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Зміст вимог позовної заяви 
 
У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спадкового майна.
 
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що їй на праві спадщини належить Ѕ частка будинку АДРЕСА_1 після смерті її матері ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 08 листопада 2014 року. 
 
Спадщина, на яку було видано це свідоцтво, складається з: Ѕ частки вищевказаного житлового будинку, що належав ОСОБА_4 - сину спадкодавця (її (позивачки) брата), який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , та яку прийняла ОСОБА_3 . 
 
Іншим співвласником у порядку спадкування є ОСОБА_2 , яка не отримала свідоцтво про право на спадщину, однак прийняла її шляхом подання заяви про прийняття спадщини.
 
Після смерті у 2009 році її брата ОСОБА_4 , якому належав спірний будинок, вона не має можливості ним користуватися, оскільки відповідачка постійно чинить перешкоди.
 
Будинок невеликий за площею і його поділ у натурі неможливий.
 
З урахуванням уточнених позовних вимог просила провести поділ будинку АДРЕСА_1 між співвласниками - нею та ОСОБА_2 в такому порядку:
 
- передати ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 , який в цілому складається з жилого будинку літ. «АА1а1а1аг1» загальною площею 90,3 кв. м, житловою площею 43,1 кв. м, господарсько-побутових будівель: сараю літ. «Б», сараю літ. «Ж», кухні літньої літ. «В», гаражу літ. «Г», оглядової ями гаражу літ. «огл», вбиральні літ. «Д», вимощення літ. «І», ями вигрібної літ. «ІІ», огорожі літ. «№ 5», воріт із хвірткою літ. «№ 6», загальною вартістю 466 696,00 грн, яка належить їй (позивачці) на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину від 28 листопада 2014 року, виданого державним нотаріусом Світловодської районної державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за № 1-550, вартістю 233 348,00 грн;
 
- стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію вартості Ѕ частки будинку у розмірі 233 348,00 грн. 
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Справа розглядалася судами неодноразово.
 
Рішенням Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 12 вересня 2017 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Полтавської області від 17 січня 2018 року, у задоволенні позову  ОСОБА_1 відмовлено. 
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що відповідачка не оформила право власності на спадщину та неспроможна виплатити позивачці компенсацію в рахунок визнання за нею права власності на спільне майно, виділ у натурі частки домоволодіння неможливий.
 
Постановою Верховного Суду від 01 липня 2020 року касаційну скаргу  ОСОБА_1 задоволено частково.
 
Постанову апеляційного суду Полтавської області від 17 січня 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Суд касаційної інстанції зазначив, що:
 
- суд першої інстанції не з`ясував, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин справи, яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд не встановив, чи дійсно є неможливим виділ належної позивачці частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом, чи користується спільним майном інший співвласник - відповідачка у справі, чи сплачується іншим співвласником, який володіє та користується майном, матеріальна компенсація позивачці за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України, чи спроможний інший співвласник виплатити позивачці компенсацію в рахунок визнання за нею права власності на спільне майно та чи не становитиме це для неї надмірний тягар;
 
- крім того, суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог,виходив із того, що відповідачка не оформила право власності на спадщину, виділ у натурі частки домоволодіння позивачці неможливий, відповідачка неспроможна виплатити позивачці компенсацію в рахунок визнання за нею права власності на спільне майно;
 
- усупереч положенням частин першої та другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції на зазначені обставини уваги не звернув, дійшов висновку, щовідповідачка право власності на спадщину не оформила, тому суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позову, тобто по суті не переглянув справу в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги.
 
Постановою Полтавського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
 
Рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 12 вересня 2017 року змінено з виключенням із мотивувальної частини рішення посилання на те, що факт неоформлення відповідачкою своїх спадкових прав, є підставою для відмови у задоволенні позову.
 
В іншій частині рішення суду залишено без змін.
 
Апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, однак зазначив, що:
 
- висновок суду першої інстанції про те, що неоформлення відповідачкою права власності на спадщину робить неможливим вирішення питання про поділ спадкового майна, є необґрунтованим, оскільки з наданих матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 хоч і не одержала свідоцтво про право на спадщину, однак вона її прийняла шляхом подання заяви про прийняття спадщини. Тому такий висновок суду підлягає виключенню з мотивувальної частини рішення;
 
- відповідачка є особою похилого віку, не працює, пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу не отримує. Єдиним її доходом є соціальна допомога в розмірі, що не перевищує розмір прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність. Нерухоме майно поділ, якого є предметом розгляду, є єдиним житлом відповідачки. Даних про наявність у неї іншого майна позивачка не надала. За таких обставин, стягнення з відповідачки на користь позивачки компенсації у розмірі 294 086,00 грн становитиме для відповідачки надмірний тягар та загрозу для забезпечення необхідних умов проживання.
 
Ураховуючи неможливість виділу в натурі частки домоволодіння позивачці, неспроможність відповідачки виплатити позивачці компенсацію в рахунок визнання за нею права власності на спільне майно, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що заявлені вимоги ОСОБА_1 є такими, що не підлягають задоволенню.
Аргументи учасників 
Короткий зміст вимог та доводи касаційної скарги
 
У січні 2021 року до Верховного Суду від ОСОБА_1 надійшла касаційна скарга, у якій вона, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та постанову судів попередніх інстанцій, ухвалити нове рішення про задоволення її позову.
 
У касаційній скарзі та її уточненій редакції ОСОБА_1 зазначає, що:
 
- вона є співвласником спірного будинку, у користуванні якого відповідачка постійно чинить перешкоди, а тому її проживання в ньому є неможливим;
 
- на підтвердження своїх позовних вимог вона надала суду усі належні докази, у тому числі й висновки експертів про ринкову вартість будинку та про неможливість його поділу в натурі;
 
- суди дійшли помилкового висновку про те, що в силу пенсійного віку та скрутного майнового стану відповідачка неспроможна сплатити компенсацію вартості частини будинку, оскільки на час розгляду у 2017 році вона ще не була пенсіонером і в її власності перебувала квартира, яку вона продала та отримала дохід від її відчуження. Відповідачка отримує соціальну допомогу, має двох дорослих синів, які можуть її матеріально підтримувати, що загалом свідчить про її фінансову спроможність виплатити половину вартості будинку;
 
- при повторному апеляційному перегляді справи суд апеляційної інстанції не розглянув позовні вимоги по суті, не надав оцінку тій обставині, що з моменту смерті спадкодавця відповідачка одноособово проживає у будинку та користується ним у цілому, чинить перешкоди у доступі до нього, не сплачує будь-якої компенсації за користування її часткою будинку.
 
Короткий зміст відзиву
 
У травні 2021 року до Верховного Суду від ОСОБА_2 надійшов відзив, у якому вона просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, посилаючись на обґрунтованість висновків судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову. Наголошує на тому, що позовні вимоги зводяться до прохання про виділ частки позивачки, однак остання просить здійснити поділ будинку. До складу будівель входить об`єкт самочинного будівництва, а тому будинок не може бути поділений. Позивачка не довела, що вона має можливість виплатити компенсацію вартості частки будинку.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 21 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.
 
Межі та підстави касаційного перегляду
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
 
Доводи касаційної скарги містять підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, що неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права. Зазначено, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року у справі № 6-4цс14, постанові Верховного Суду від 01 липня 2020 року у справі № 524/7671/16-ц. 
 
Фактичні обставини справи
 
Суди встановили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у рівних частках належить спадщина, яка складається із жилого будинку з прилеглими господарсько-побутовими будівлями, розташованого в АДРЕСА_1 , який належав ОСОБА_4 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
28 листопада 2014 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Світловодської районної державної нотаріальної контори у спадковій справі № 155/2011, зареєстроване в реєстрі за № 1-550, на 1/2 частку вказаного будинку після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 матері - ОСОБА_3 , яка прийняла спадщину після смерті сина ОСОБА_4 , але не оформила своїх спадкових прав.
 
На іншу 1/2 частину будинку ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину не отримала, право власності за нею не зареєстровано, однак вона прийняла її у спадщину шляхом подання заяви про прийняття спадщини. 
 
ОСОБА_2 постійно проживає у спірному будинку, кошти за його користування позивачці не сплачує.
 
Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 10 квітня 2017 року № П-87 ринкова вартість вказаного домоволодіння на момент проведення експертизи становить 466 696,00 грн.
 
Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 30 червня 2017 року № П-193 не існує технічної можливості реального поділу об`єкта нерухомості, житлового будинку з прилеглими господарсько-побутовими будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , між співвласниками з урахуванням часток кожного і можливістю облаштування окремих квартир.
 
Позиція Верховного Суду
 
Колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.
 
Відповідно до частин першої-третьої статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.
 
Майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (стаття 367 ЦК України).
 
У разі виділу співвласник отримує свою частку у майні в натурі і вибуває зі складу учасників спільної власності. За всіма іншими співвласниками спільна власність при виділі частки зберігається. На відміну від виділу, за якого право власності припиняється лише для того співвласника, частка якого виділяється із спільної власності у разі поділу (стаття 367 ЦК України) спільна часткова власність припиняється для всіх її учасників. Виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо). У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок 
 
Виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна. Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно.
 
У постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року у справі 
№ 6-4цс14 вказано, що «при вирішенні справи слід було врахувати і загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників. При цьому суду слід було ретельно вивчити обставини справи з метою з`ясувати, чи не зловживає позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні та чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки». 
 
У справі, що переглядається:
 
- суди встановили, що сторони у справі є співвласниками будинку АДРЕСА_1 , який вони набули у порядку спадкування;
 
- відповідачка проживає у цьому будинку, здійснює його утримання, здійснює сплату комунальних платежів. Як стверджує позивачка, відповідачка чинить їй перешкоди у доступі до будинку;
 
- відповідно до наявних у справі висновків судової будівельно-технічної експертизи від 10 квітня 2017 року № П-87 і від 30 червня 2017 року № П-193 ринкова вартість вказаного домоволодіння на момент проведення експертизи становить 466 696,00 грн та не існує технічної можливості реального поділу спірного житлового будинку між співвласниками з урахуванням часток кожного і можливістю облаштування окремих квартир;
 
- при апеляційному перегляді справи апеляційний суд установив, що відповідачка є особою похилого віку, не працює, пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу не отримує, єдиним джерелом її доходу є соціальна допомога в розмірі, що не перевищує розмір прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність. Спірний будинок є єдиним її житлом. Відомості про наявність у неї іншого майна у матеріалах справи відсутні. Таким чином, стягнення з неї на користь позивачки компенсації у розмірі 294 086,00 грн становитиме для неї надмірний тягар та загрозу для забезпечення необхідних умов проживання.
 
Зважаючи на неможливість виділу в натурі частки будинку позивачці, майнову неспроможність відповідачки виплатити останній компенсацію у заявленому розмірі в рахунок визнання за нею права власності на спільне майно, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. 
 
При новому апеляційному перегляді справи відповідно до статті 417 ЦПК України суд апеляційної інстанції врахував усі вказівки Верховного Суду, викладені у постанові Верховного Суду від 01 липня 2020 року у справі, що переглядається.
 
Відповідно до частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
ОСОБА_1 не надала суду першої інстанції належних доказів на підтвердження фінансової спроможності відповідачки сплатити компенсацію вартості частки будинку, а тому аргумент касаційної скарги про те, що така можливість у ОСОБА_2 була, по суті є припущенням.
 
Висновок апеляційного суду не суперечить висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014року у справі № 6-4цс14, на які міститься посилання в касаційній скарзі.
 
Доводи ОСОБА_1 зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
 
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина перша статті 410 ЦПК України).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
У зв`язку з правильним застосуванням норм матеріального права та дотриманням норм процесуального права касаційну скаргу належить без задоволення, а рішення суду першої інстанції в незміненій при апеляційному перегляді частині та постанову апеляційного суду - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 409, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 12 вересня 2017 року в незміненій при апеляційному перегляді частині та постанову Полтавського апеляційного суду від 01 грудня 2020 рокузалишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                                      М. М. Русинчук
 
                                                                                              Н. О. Антоненко
 
                                                                                              І. О. Дундар