Постанова
Іменем України                                                           
24 травня 2022 року                                                         
м. Київ
 
справа № 754/11448/15
 
провадження № 61-5317 св 21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю.,                           Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»;
відповідачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ; 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на постанову Київського апеляційного суду від 04 лютого 2021 року та додаткову постанову того ж суду від 25 лютого 2021 року у складі колегії суддів: Немировська О. В., Чобіток А. О., Ящук Т. І.,
 
ВСТАНОВИВ :
 
1.    Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2015 році акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості.
Позовна заява мотивована тим, що 12 липня 2007 року між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальнику було надано кредит в сумі 18 211,92 євро для придбання автомобіля на строк до 10 липня 2014 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 0,59% на місяць. 
У той же день для забезпечення виконання договору між банком та                      ОСОБА_3 , ОСОБА_2 було укладено окремі договори поруки, за умовами яких вони зобов`язувались відповідати солідарно з позичальником за виконання основного зобов`язання. 
Позичальник, як і поручителі зобов`язання за кредитним договором та договорами поруки належним чином не виконували, унаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 20 741,47 євро, що за курсом Національного банку України становило 570 183 грн. 01 коп., з яких: тіло кредиту у розмірі 8 402,78 євро, відсотки у розмірі 1 064,53 євро, комісія у розмірі 974,16 євро, пеня у розмірі 10 300 євро.
Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, позивач просив стягнути солідарно з позичальника та поручителів вказану вище суму кредитної заборгованості, а також понесені банком судові витрати.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 02 грудня                  2019 року позов АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково. Стягнуто солідарно з відповідачів кредитну заборгованість у розмірі 19 767, 31 євро. Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позичальник, як і поручителі, зобов`язання за кредитним договором та договорами поруки належним чином не виконували, унаслідок чого утворилась заборгованість, розмір якої визначено судом відповідно до умов договору та вимог закону. 
 
Короткий зміст судових рішень
 
Постановою Київського апеляційного суду від 04 лютого 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02 грудня 2019 року в частині вирішення вимог, заявлених до ОСОБА_2 , скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. 
 
Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року  заяву представника ОСОБА_2 - Сірої А. В. задоволено. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 10 тис. грн. 
Переглядаючи рішення суду першої інстанції в частині вимог банку до поручителя ОСОБА_2 , суд апеляційної інстанції виходив з того, що позичальник, як і поручителі, зобов`язання за кредитним договором та договорами поруки належним чином не виконували, унаслідок чого утворилась заборгованість. 
Проте зазначення у пункті 11 договору поруки визначено про те, що цей договір діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором та в пункті 12 договору поруки про те, що порука за цим договором припиняється після закінчення строку настання терміну повернення кредиту за кредитним договором, не є встановленням сторонами строку припинення поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частині першій статті 252 ЦК України. Тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України, згідно з якою у разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється через шість місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор протягом цього строку не пред`явить вимоги до поручителя.
Отже, строк повного погашення кредиту було визначено в умовах договору - до 10 липня 2014 року, тоді як з даним позовом позивач звернувся до суду          10 серпня 2015 року.
Пропуск кредитором шестимісячного строку від дня настання строку виконання основного зобов`язання є підставою для припинення поруки.                     З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги до поручителя є необґрунтованими, оскільки банком пропущено строк пред`явлення до нього вимог (частина четверта статті 559 ЦК України).
Зі змісту укладеного ОСОБА_2 договору з адвокатом Сірою А. В. вбачається, що сторонами було погоджено, що розмір гонорару визначається з розрахунку 1 година роботи адвоката - 3 тис грн, але в будь якому випадку становить не менше 15 тис. грн за справу визначену в пункті 1.2 договору.
З наданого до суду детального опису та розрахунку витрат на правничу допомогу вбачається, що адвокатом було надано послуги з вивчення та аналізу наданих клієнтом копій документів із матеріалів даної справи, підготовка апеляційної скарги (в новій редакції) та клопотання про прийняття апеляційної скарги до розгляду, участь у судовому засіданні у суді апеляційної інстанції. Так, загальна кількість витраченого часу - 6 годин роботи адвоката, що складає 18 тис. грн, однак до відшкодування заявлено 10 тис. грн.
Позивач своїм правом на подачу письмових пояснень чи заперечень з клопотанням про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката не скористався.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У березні 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просило оскаржувані судові рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм матеріального права, й залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 11 листопада 2021 року у справі № 725/3981/14, постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18, від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16, що відповідає вимогам пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Також заявник вказує на порушення судом норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2021 року відкрито касаційне провадження в указаній справі й витребувано цивільну справу                                              № 754/11448/15 із Деснянського районного суду м. Києва.
 
У липні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2022 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд формально дослідив умови договору поруки та не врахував, зокрема, пункт 12 договору поруки згідно якого, сторони дійшли згоди проте, що порука за цим договором припиняється після закінчення 5 (п`яти) років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.
Отже, з урахуванням пункту 12 договору поруки, про те, що порука за цим договором припиняється після закінчення 5 (п`яти) років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором, на думку заявника, на час пред`явлення позову дія поруки не припинилася.
АТ «КБ «Приватбанк» пред`явило позов до боржника і поручителів у серпні 2015 року, тобто у 5-річний строк, передбачений пунктом 12 договору поруки, тому цей строк банком не пропущено, а поруку не припинено.
Апеляційний суд, на думку заявника, помилково застосував до даних правовідносин шестимісячний строк від дня настання строку виконання основного зобов`язання.
Стягуючи з банку витрати на професійну правничу допомогу у розмірі                               10 тис грн. судом апеляційної інстанції не було враховано наступне: підготовка представником відповідача - адвокатом Сірою А. В. апеляційної скарги, на думку заявника, не вимагала від адвоката витрат часу у вказаному обсязі (5 годин), оскільки справа є типовою та нескладною. Даний проміжок часу є явно завищеним, обсяг матеріалів справи є незначним.
Вважало, що стягнута сума на відшкодування витрат на правничу допомогу не відповідає критерію розумної необхідності таких витрат.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У вересні 2021 року представник ОСОБА_2 - Сіра А. В. - подала відзив на касаційну скаргу, в якому зазначила, що оскаржувані судові рішення апеляційного суду є законними та обґрунтованими, підстави для скасування судових рішень відсутні.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
12 липня 2007 року між публічним акціонерним товариством акціонерним банком «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальнику було надано кредит в сумі                                    18 211,92 євро для придбання автомобіля на строк до 10 липня 2014 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 0,59% на місяць. 
 
У той же день для забезпечення виконання договору між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 було укладено окремі договори поруки, за умовами яких вони зобов`язувались відповідати солідарно з позичальником за виконання основного зобов`язання. 
 
Позичальник, як і поручителі зобов`язання за кредитним договором та договорами поруки належним чином не виконували, унаслідок чого за розрахунком банку утворилась заборгованість у розмірі 20 741,47 євро, що за курсом Національного банку України становило 570 183 грн. 01 коп., з яких: тіло кредиту у розмірі 8 402,78 євро, відсотки у розмірі 1 064,53 євро, комісія у розмірі 974,16 євро, пеня у розмірі 10 300 євро.
 
2.    Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.
 
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
 
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами                              (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
 
У частині першій статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
 
Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.
 
Частинами першою та другою статті 553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого зобов`язання. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.
 
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
 
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків (стаття 611 ЦК України).
 
Відповідно до частин першої та другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
 
Згідно з частиною четвертою статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час зміни банком строку виконання основного зобов`язання за спірним кредитним договором, порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.
 
У справі, яка переглядається, сторони договору поруки від 12 липня                          2007 року визначили строк чинності поруки у пункті 12, погодивши, що порука ОСОБА_2 припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором від 12 липня 2007 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 (а.с. 16, т. 1).
 
У порушення статті 382 ЦПК України апеляційний суд вказаних вимог закону та обставин справи не врахував, а тому доводи касаційної скарги у цій частині є обґрунтованими.
 
Аналізуючи зміст частини четвертої статті 559 ЦК України, слід дійти висновку, що визначений вказаною нормою строк припинення поруки (який на момент виникнення спірних правовідносин складав шість місяців) застосовується виключно у тому разі, якщо такий строк не встановлено у самому договорі поруки. Зміна строку виконання основного зобов`язання шляхом реалізації кредитором права на дострокове стягнення суми заборгованості не змінює строк чинності поруки, визначений сторонами у договорі поруки.
 
Зазначений правовий висновок висловлено об`єднаною палатою Верховного Суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 725/3981/14 (провадження № 61-10358сво19).
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
Таким чином, зазначивши у пункті 12 договору поруки, що порука припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором, сторони погодили п`ятирічний строк чинності поруки.
 
Строк повного погашення кредиту в умовах кредитного договору було визначено 10 липня 2014 року, а з позовом до суду банк звернувся 10 серпня 2015 року.
 
Отже, звернення банка до суду з позовом відбулося у межах строку чинності поруки, тому порука ОСОБА_2 не є припиненою.
 
Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень постановою Київського апеляційного суду від 25 травня 2021 року апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_1 задоволено частково. Заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02 грудня 2019 року в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за основною сумою кредиту, відсотками та пенею  скасовано. Позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 солідарно на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суму заборгованості за кредитним договором, яка складається з: основної суми боргу у розмірі 8 402,78 євро, заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 778,89 євро, а також пені у сумі 64 176 грн 62 коп. за невиконання умов кредитного договору.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Визначаючи розмір кредитної заборгованості, суд апеляційної інстанції виходив з того, що припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
 
Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.
 
Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18).
 
За умовами пункту 7.1 кредитного договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків у розмірі 0,59% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом (7,08% річних) до дня належного повернення, який наданий до 10 липня 2014 року.
 
Відтак, у межах строку кредитування до 10 липня 2014 року ОСОБА_1 мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти за користування кредитними коштами.
 
Згідно з умовами договору, сторони визначили дату остаточного повернення кредиту - 10 липня 2014 року, а позичальник мав обов`язок незалежно                               від пред`явлення вимоги банком повернути всю заборгованість за договором.
 
Таким чином, кредитні правовідносини між банком та ОСОБА_1 припинилися 10 липня 2014 року, як і припинилося право банку нараховувати проценти та пеню за кредитним договором.
 
Вимоги про стягнення передбачених договором процентів та пені, нарахованих після закінчення строку кредитування, а саме, після 10 липня 2014 року, задоволенню не підлягають.        
 
Разом з тим, розрахунок кредитної заборгованості, з яким погодився суд першої інстанції, банком здійснено станом на 08 липня 2016 року, що не відповідає вимогам статей 1048, 1050 ЦК України.
 
Отже, періодом, за який має бути здійснено стягнення заборгованості є період з 12 липня 2007 року по 10 липня 2014 року.
 
З розрахунку заборгованості судом встановлено, що 26 січня 2016 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором було сплачено процентів 1 904,76 євро, а тому з урахуванням сплачених грошових коштів та того, що станом на липень 2014 року розмір заборгованості за відсотками складав 2 683,65 євро, стягненню підлягає 778,89 Євро (2 683,65 - 1 904,76).
 
Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.
 
Разом з тим, пунктом 4.1 кредитного договору встановлено, що у разі порушення позичальником будь-якого із зобов`язань, передбачених пунктами 2.2.2, 2.2.3, 7.5 цього договору, банк має право нарахувати,                                а позичальник зобов`язується сплатити банку пеню у розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочення. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видавався в іноземній валюті, пеня сплачується у гривневому еквіваленті за курсом Національного банку України на дату сплати.
 
Таким чином, за обставин, коли у договорі кредиту сторонами передбачено сплату пені у гривневому еквіваленті, колегія суддів дійшла висновку про необхідність здійснення перерахунку пені, заявленої позивачем до стягнення у Євро, в національну валюту.
 
З огляду на зазначене, заборгованість за пенею станом на липень 2014 року, згідно розрахунку, долученого до уточненої позовної заяви, склала                                        1 916,87 євро, що станом на день ухвалення судового рішення за офіційним курсом Національного банку України (33,4799) еквівалентно 64 176 грн                        62 коп.
 
Отже, зважаючи на солідарний характер зобов`язань ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перед банком, відповідач ОСОБА_5 має відповідати перед позивачем разом із ОСОБА_1 за неналежне виконання останнім своїх зобов`язань за кредитним договором, тобто позовні вимоги у визначеній судом сумі мають бути задоволені і щодо ОСОБА_2 .
 
За встановлених обставин, оскаржувані судові рішення апеляційного суду, як і заочне рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 , підлягають скасування з ухваленням в цій частині нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 .
 
Таким чином, на користь банку підлягають стягненню: основна сума боргу у розмірі 8 402,78 євро, заборгованість по відсоткам за користування кредитом у розмірі 778,89 євро, а також пеня у сумі 64 176 грн 62 коп. за невиконання умов кредитного договору.
 
Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
 
Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із розподілу судових витрат.
 
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).
 
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України). 
 
З огляду на часткове задоволення касаційної скарги, на користь АТ                                 КБ «ПриватБанк» із ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог за подання позову до суду першої інстанції у розмірі 539 грн 21 коп. та судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 1 144 грн 92 коп.
 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити частково.
 
Заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02 грудня                            2019 року в частині позовних вимог акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 про солідарне стягнення кредитної заборгованості скасувати.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 04 лютого 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року скасувати.
 
Стягнути солідарно із ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 на користь акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» суму заборгованості за кредитним договором                                    від 12 липня 2007 року у розмірі: основна сума боргу у розмірі 8 402,78 євро, заборгованість по відсоткам за користування кредитом у розмірі 778,89 євро, а також пеня у сумі 64 176 грн 62 коп. за невиконання умов кредитного договору.
 
Стягнути із ОСОБА_2 на користь акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» 539 грн 21 коп. на відшкодування судового збору, сплаченого за подання позовної заяви.
 
Стягнути із ОСОБА_2 на користь акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» 1 144 грн 92 коп. на відшкодування судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту 
її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                    Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь
 
                                                                                                            О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара
 
В. В. Шипович