Дата документу 08.06.2022 Справа № 334/5871/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 334/5871/19 Головуючий у 1-й інстанції: Гнатюк О.М.
Провадження №22-ц/807/867/22         Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
08 червня 2022 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого,судді-доповідача  суддів:    за участю секретаря  	Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В.,  Камалової В.В.,  	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 жовтня 2021 року, у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця, мотивуючи свої вимоги тим, що позичальник ОСОБА_2 з метою отримання банківських послуг у зв`язку з чим підписав Заяву № б/н від 04 травня 2016 року, згідно з якою отримав кредит у розмірі 26000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
Позичальник підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг" та "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.
ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник, ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 23 березня 2018 року.
ОСОБА_1 є спадкоємцем, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Оскільки до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, останній не відмовився від спадщини у передбачені цивільним законодавством строки, а саме 6 місяців від дня відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, до складу якої входять, у тому числі, кредитні зобов`язання померлого позичальника. 
Виходячи із вищенаведеного, спадкоємці позичальника мали право подати заву про прийняття або про відмову від спадщини у строк з 21 березня 2018 року по 21 вересня 2018 року.
Дізнавшись про смерть позичальника, позивач 13 серпня 2018 року направив претензію до Другої Запорізької державної нотаріальної контори.

30 серпня 2018 року державним нотаріусом повідомлено, що отримано претензію кредитора та відкрито спадкову справу до майна ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивачем 03 березня 2019 року спадкоємцю ОСОБА_1 було направлено лист-претензію, згідно яких позивач пред`явив свої вимоги, але ніяких дій не було виконано. Згідно копії спадкової справи до майна померлого спадкова справа заведена на підставі претензії кредитора АТ КБ «Приватбанк». 

Банком виконані зобов`язання за кредитним договором у повному обсязі, а позичальник станом на дату смерті мав заборгованість за кредитним договором № б/н від 04 травня 2016 року у розмірі 17718,47 грн, з яких: 17718,47 грн заборгованість за тілом кредиту, які позивач просив стягнути з відповідача, а також судові витрати у розмірі 1921 грн.
Посилаючись на те, що спадкоємці в силу ч. 2 ст, 1282 ЦК України зобов`язані задовольнити вимоги кредитора, просить задовольнити позов, стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 17718,47 грн за кредитним договором № б/н від 04 травня 2016 року та понесені судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 жовтня 2021 року в задоволені позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 жовтня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.
Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважає помилковими висновку суду щодо не надання Банком жодних доказів у підтвердження наявності та вартості майна, яке залишилось після смерті ОСОБА_2 , на яке у порядку спадкування має право Відповідач, оскільки згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нрухоме майно, за ОСОБА_2 , зареєстроване право власності на Ѕ частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Борги спадукодавця у розмірі 17718.47 грн не є більшими від вартості Ѕ частки квартири, яка знаходиться у м. Запоріжжі. Отже, суд не дослідив наявність обставин, якими позивач обґрунтовував свої вимоги та не встановив обсяг майнових прав, що увійшов до складу спадщини. Відповідач на день смерті боржника постійно проживав з ним, а тому на думку скаржника, він фактично прийняв спадщину, оскільки відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. 

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України до суду не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

АТ КБ «ПриватБанк», будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується наявними в матеріалах справи прозпискою про вручення судової повістки до апеляційного суду не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, будь яких клопотань про відкладення розгляду справи не надав.

Судова повістка ОСОБА_1 була направлена на адресу: АДРЕСА_1 , де останній зарестрований, про що свідчить довідка відділу департаменту реєстраційних послуг Запорізької мічської ради № 01-71/18785 ( а.с. 71), про те повернулась з відміткою « адресат відсутній за вказаною адресою».

Відповідно до п.3) ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день постановлення у поштовомук повідомленні відмітки про відмову отримати судову провістку чи відмітку про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідмленою цією особою суду. 

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином провідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

       При цьому, колегія суддів зауважує, що   Європейський суд з прав людини у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" ("Alimentaria Sanders S.A. v. Spain", рішення від 7 липня 1989 року, заява №11681/85, п. 35) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Апеляційний суд виходить з того, що якщо сторони та/або їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Оскільки учасники справи були належним чином повідмленні про дату, час та місце розгляду справу АТ КБ « ПриватБанк» реалізувала своє право на викладення відповідних аргументів у апеляційній скарзі, та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), апеляційний суд вважає за потрібне розглянути справу в даному судовому засіданні. 

В силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. 

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частні або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вважав встановленим факт наявності заборгованості спадкодавця за кредитним договором у розмірі 17718,47 грн та дійшов висновку про те, що Банком не надано належних і допустимих доказів на підтвердження факту наяваності та вартості майна, яке залишилось після смерті ОСОБА_2 , на яке у порядку спадкування має право ОСОБА_1 . 

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного. 
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору б/н від 04 травня 2016 року договору ОСОБА_2 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 26000 грн на картковий рахунок. Позичальник підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг" та "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві (а.с. 8).

У анкеті - заяві зазначено, що ОСОБА_2 згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

До кредитного договору банк додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/ (а.с. 9-42) та загальні положення Банку (а.с.88-102).

В анкеті-заяві позичальника про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг суттєві умови договору відсутні (а.с.8).
Витяг із Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» ОСОБА_2 не підписував.

Відповідно до довідки АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_2 отримав одну кредитну картку: № НОМЕР_1 від 23 листопада 2016 року терміном дії до 05/20 ( а.с.83).

ОСОБА_2 свої зобов`язання за вищевказаним договором не виконував, на вимоги банку не реагувава. Відповідно до розрахунку станом на дату смерті ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № б/н від 04 травня 2016 року становить у розмірі 17718,47 грн, з них: заборгованість за тілом кредиту - 9214,00 грн, заборгованість за простроченим тілом кредиту - 8504,38 грн) ( а.с.6-7).

За змістом ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 ч.2 ст.11 ЦК України, визначено, що однією з підстав виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч.1 ст.1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст.1054 ЦПК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно положень статей 626, 628, 638, 640, 1066, 1071 ЦК України, договір повинен містити реквізити кредитного договору, однак ні анкета-заява б/н від 04 транвя 2016 року , ні «Умови та правила надання банківських послуг», витяг яких надано до суду, ні розрахунок заборгованості, ні банківська Виписка по особовому рахунку не містять та не передбачають реквізитів договору, у тому числі кредитного. 

Із зазначених документів неможливо встановити, що вони стосуються саме кредитного договору б/н від 04 транвя 2016 року, що спадкодавець ОСОБА_2 під особистий підпис погодився з умовами, правилами надання банківських послуг у ПриватБанку, правилами користування платіжною карткою.

Такі висновки апеляційного суду узгоджуються із правовими позиціями Верховного Суду викладеними в постанові від 05 березня 2018 по справі №192/156/17-ц, в постанові від 16 січня 2018 по справі №128/4810/15-ц, у постанові від 30 січня 2018 по справі №128/4810/15-ц, постанові від 18 квітня 2018 по справі №234/10860/16-ц та постанові від 11 липня 2018 року у справі №356/1261/16-ц.

У зв`язку з зазначеним, суд апеляційної інстанції вважає безпідставним застосування до спірних правовідносин Умов та правила надання банківських послуг, тарифів банку на які посилається позивач, ті, що додані до справи так і ті, які розмішені на банківському сайті в Інтернет мережі, на які посилається позивач, а отже і правила користування платіжною карткою, про які позивач зазначав при розгляді справи не можуть бути застосовані до відносин сторін.

Згідно частин 1 та 2 ст.639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Однак, у даних спірних правовідносин, відкриття рахунку на підставі письмової заяви за відсутності належно оформленого договору узгодженого усіма сторонами, не передбачено не лише вищенаведеними приписами законодавства, а також і вимогам спеціального законодавства Закону України «Про банки та банківську діяльність», Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», нормативно-правовим актам Національного банку України, які, відповідно до ч.1 ст.56 Закону України «Про Національний банк України», повинні виконуватися у тому числі банками, підприємствами, організаціями та установи незалежно від форм власності (в редакціях чинних на час виникнення спірних правовідносин - ст.3 ЦПК України).

Одними з таких обов`язкових до виконання нормативно-правовими актами є «Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затверджене Постановою правління Національного банку України №223 від 30 квітня 2010 і зареєстроване в Міністерстві юстиції України 06 липня 2010, так, наприклад, пунктом 1.4 якого визначено, що користувачем платіжних послуг є фізична або юридична особа, яка відповідно до договору за допомогою спеціального платіжного засобу користується платіжною послугою як платник та/або одержувач. «Інструкція про порядок відкриття, використання і закриття рахунків національній і іноземній валютах», затверджена постановою Правління Національного банку України 12 листопада 2003 №492, відповідно, наприклад, до п.1.5, 1.9 якої, визначено, що Умови відкриття рахунку та особливості його функціонування передбачаються в договорі, що укладається між банком і його клієнтом, і не повинні суперечити вимогам цієї Інструкції, при цьому Договір банківського рахунку та договір банківського вкладу укладаються в письмовій формі. Один примірник договору зберігається в банку, а другий банк зобов`язаний надати клієнту під підпис. Та, між інших, з положень визначених пунктами 1.18, 1.19 зазначеної Інструкції, встановлено, що у разі відкриття поточного рахунку клієнту в його заяві уповноважений працівник банку зазначає дату відкриття та номер рахунку, тексти заяви про відкриття поточного рахунку та картки із зразками підписів (за потреби) можуть бути зазначені в договорі банківського рахунку між банком і клієнтом - фізичною особою за довільною формою, але із збереженням реквізитів, передбачених у відповідних додатках до цієї Інструкції. 

Отже, з наведеного вище видно, що заява, яка була підписана 04 травня 2016 року спадкодавцем ОСОБА_2 , може бути зазначена у Договорі банківського рахунку, а не замінює собою Договору.

Доводам позивача щодо існування між сторонами договору приєднання, який регламентується ч.1 ст.634 ЦК України, є неспроможними, оскільки положеннями даної норми визначено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Разом з тим у справі відсутні докази на підтвердження того до яких саме умов приєднався спадкодавець, укладаючи договір у 2016 році. Основною умовою відкриття рахунку, видачі платіжної картки є не написання заяви, а укладання договору, який повинен відповідати вимогам чинного законодавства.

Відповідно до положень ч.1 ст.1050 ЦК України з урахуванням статей 526, 527, 530 ЦК України, позивач має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором (що узгоджується з позицією викладеною в Постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року по справі №161/16891/15-ц).

У зв`язку зі встановленням відсутності узгодженого усіма сторонами договору від 04 травня 2016 року б/н., або договору приєднання, укладеного між позивачем та спадкодавцем ОСОБА_2 , неможливим та безпідставним є і нарахування позивачем процентів на кредитний ліміт, списання з карткового рахунку щомясчних платежів в рахунок сплати таких процентів.

Враховуючи, що позичальник користувався коштами банку, спадкоємці фактично мають відповідати за боргами спадкодавця у розмірі отриманих останнім та не повернених Банку грошових сум.

Аналіз банківських операцій, здійснених ОСОБА_2 за кредитним договором №б/н від 04 травня 2016 року , свідчить про те, що 23 листопада 2016 року позичальнику був встановлений кредитний ліміт на суму 10200 грн, 29 жовтня 2017 року кредитний ліміт збільшено до 14000 грн, 05 грудня 2017 кредитний ліміт збільшено до 19000 грн, 09 січня 2018 року кредитний ліміт збільшено до 26000 грн, 04 квітня 2018 року кредитний ліміт зменшено до 18380 грн, 13 травня 2018 року кредитний ліміт зменшено до 17720 грн, 19 липня 2018 рроку кредитний ліміт зменшено до 0,00 грн (а.с.82).

За період з 04 травня 2016 року по 11 березня 2018 року позичальником було знято з карткового рахунку коштів на 21872,12 грн, внесено платежів на погашення кредитної заборгованості на суму 11165,31 грн. Починаючи з грудня 2016 року Банк щомісячно списував грошові кошти з рахунку позичальника як комісію за обслуговування (членський внесок), з січня 2017 року як відсотки за користування кредитним лімітом за ставкою 3,5% річних, з травня 2017 року як пеню за прострочку за кредитм на суму понад 100 грн (а.с.79-81). 

З наданого банком розрахунку заборгованості та виписки по особовому рахунку випливає, що тіло кредиту та прострочене тіло кредиту утворювалось у зв`язку з включенням до нього всіх несплаених відповідачем нарахувань, постійно збільшуючи його, що не було передбачено узгодженими умовами договору.

Тобто, за своєю суттю заборгованість за тілом кредиту, на яке вказує АТ КБ «ПриватБанк» у своїй позовній заяві, є завуальованими відсотками за користування кредитними коштами, адже до нього входить плата за користування кредитом, а не, власне, надані позичальнику в користування кошти.

Отже, сума тіла кредиту є різницею між фактично отриманою та використаною сумою і сумою коштів, внесених клієнтом на погашщення заборгованості 10706,81 грн (21872,12 - 11165,31).

Як зазначає Велика Палата Верховного Суду у своїй Постанові, якщо фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, то відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

З огляду на зазначене, у Банку відсутні правові підстави для стягнення на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 17718,47 грн, оскільки вказана сума утворилася внаслідок включення відсотків за користування кредитними коштами, пені сплата та розмір яких не було передбачено узгодженими умовами договору та складається не лише з наданих позичальнику в користування коштів.

Отже, колегя суддів, належним чином дослідивши наданий позивачем розрахунок заборгованості та виписку по картковому рахунку, за змістом виписки по картці є очевидним здійснення операцій, у тому числі з ідентифікацією особи, яка поповнює рахунок.

З огляду на зазначене, відсутні правові підстави для стягнення на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» пені та штрафів, оскільки в матеріалах справи відсутні дані щодо прийняття боржником Умов і тарифів кредитування, а тому з ОСОБА_1 як спадкоємця померлого ОСОБА_2 підлягає до стягнення лише тіло кредиту у розмірі 10706,81 грн.

Доводи Банку, викладені у позовній заяві, про те, що між Банком та спадкодавцем був укладено кредитний договір на умовах, визначних банком в Умовах та правилах надання банківських послуг, є неспроможними, оскільки Банком не надано доказів на підтвердження того, що саме на цих умовах ґрунтувалися договірні відносини за умови відсутності підпису позичальника відомостей про те,що саме ці Умови у наданій позивачем редакції існували на час виникнення спірних правовідносин.

Зазначені обґрунтування узгоджуються з правовими позиціями, викладеними Великою Палатою Верховного Суду 03 липня 2019 року у постанові в справі № 342/180/17 Провадження № 14-131цс19.

Зокрема, у зазначені постанові було зроблено висновок, що не можна вважати договір укладений на умовах зазначених позивачем, якщо матеріали справи не містять підтверджень, що саме надані позивачем Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, як зазначив Верховний суд у зазначеній постанові, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із спадкодавцем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг Приватбанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що наявність в указаних справах неоднакових редакцій та положень умов і правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

За фактичних обставин справи заборгованість за тілом кредиту та простроченим тілом кредиту утворилася внаслідок безпідставного нарахування банком відсотків за користування кредитним лімітом. Позичальник ОСОБА_2 за свого життя фактично використав 21872,12 грн кредитних коштів та вніс на свій картковий рахунок 11165,31 грн, а отже кредитна заборгованість останнього складає 10706,81 грн.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, про що 23 березня 2018 складено відповідний актовий запис №1983, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 23 березня 2018 року Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області серії НОМЕР_2 (а.с.46). 
З розрахунку, наданого позивачем, заборгованість позичальника на день його смерті за договором б/н від 04 травня 2016 року становить 17718,47 грн, з них: заборгованість за тілом кредиту - 9214,00 грн, заборгованість за простроченим тілом кредиту - 8504,38 грн) ( а.с.6-7).
Зі змісту паспорту померлого позичальника ОСОБА_2 серії НОМЕР_3 , виданого 05 квітня 2001 року, Ленінським РВ УМВС України в Запорізькій області (а.с.43), паспорту відповідача ОСОБА_1 серії НОМЕР_4 , виданого 21 липня 2004 року Ленінським РВ УМВС України в Запорізькій області (а.с.43-44), вбачається, що позичальник та відповідач мають одну і ту саму адресу зареєстрованого місця проживання, а саме: АДРЕСА_1 . 
Зі змісту довідки Депаратаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 25 вересня 2018 року за № 01-73/02/41 встановлюється, що з 31 березня 1992 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 зареєстрований у квартирі АДРЕСА_2 (а.с.123).
Відповідно до довідки Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 19 жовтня 2019 року за №01-71/18785, спадкоємець ОСОБА_1 зреєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 25 грудня 2013 року по теперішній час (а.с.71).
Отже, відповідач постійно зареєстрований за однією адресою із ОСОБА_2 , є членом його сім`ї - сином.

Позивачем була направлена Другій Запорізькій державній нотаріальній конторі Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Міністерство юстиції України від 20 липня 2018 року за № SAMDNWFC00031365132 повідомлення щодо претензії кредитора з проханням включити кредиторські вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до спадкової маси, повідомити спадкоємців померлого про наявність заборгованості перед банком, повідомити банк про звернення спадкоємців із заявами про прийняття спадщини та повідомити банк чи видавалися свідоцтва про право на спадщину (а.с.51).

Згідно відповіді на претензію від 14 серпня 2018 року за № 1568/02-14, Другою Запорізькою державною нотаріальною конторою Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Міністерство юстиції України, після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , відкрита спадкова справа №168 за 2018 рік на підставі вимогу банку. Станом на 14 серпня 2018 року спадкоємці після померлого ОСОБА_2 до Другої Запорізької державної нотаріальної контори Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Міністерство юстиції України не звертались. В разі такого звернення нотаріальна контора повідомить про це Банку (а.с.52). 

В матеріалах справи міститься лист-претензія від 21 лютого 2019 року № SAMDNWFC00031365132, яка направлялася відповідачу ОСОБА_1 , з проханням погашення останнім заборгованості спадкодавця ОСОБА_2 у розмірі 17718,47 грн за кредитним договором б/н від 23 листопада 2016 року (а.с. на звороті 52).
Спадкування - перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України), є підставою для універсального правонаступництва у цивільних правовідносинах. 
За правилом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Таким чином, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовились від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця.
При цьому необхідно враховувати, що спадкування - це вольовий акт (окрім деяких винятків), яким спадкоємець свідомо приймає рішення про прийняття спадщини або свідомо не користується правом відмовитися від такого прийняття спадщини.
Виходячи з існування вольового критерію, у цивільних правовідносинах прийнято вважати, що кожен спадкоємець діє добросовісно, як добрий господар, який є зваженим, передбачливим і розсудливим під час прийняття юридично значимих рішень та обранні варіанта власної поведінки. Дотримання наведених норм забезпечуватиме стабільність цивільного обороту.
У постанові Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 754/13738/13-ц (провадження № 61-3911св19) зазначено, що правовідносини, що виникли між кредитором (позичальником) та боржником (який помер), після його смерті трансформуються у зобов`язальні правовідносини, що виникли між кредитодавцем та спадкоємцями боржника і вирішуються у порядку положень статті 1282 ЦК України (з урахуванням положень статті 1281 ЦК України).
При вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника, судам для правильного вирішення справи необхідно встановлювати зокрема такі обставини:
- чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1281 ЦК України;
- коло спадкоємців, які прийняли спадщину;
- при дотриманні кредитором строків, визначених статтею 1281 ЦК України, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, суд встановлює дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини);
- при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника, суду належить встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України. 
З спадкової справи № 168/2018 від 14 серпня 2018 року заведеної після померлого ОСОБА_2 вбачається, що АТ КБ «ПриватБанк» до Другої Запорізької державної нотаріальної контори 20 липня 2018 року направив претензію кредитора в порядку статті 2181 ЦК України та просив включити кредиторські вимоги АТ КБ «ПриватБанк» в спадкову масу та повідомити спадкоємців померлого про наявність заборгованостів перед Банком у розмірі 17718,47 грн (а.с.115).
Зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України.
Згідно із статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.

У разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво у порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника у зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частиною другою та третьою цієї статті, позбавляється права вимоги (ст. 1281 ЦК України).

Таким чином, правовідносини, що виникли між банком та боржником (який помер), після його смерті трансформуються у зобов`язальні правовідносини, що виникли між кредитодавцем та спадкоємцями боржника і вирішуються у порядку положень статті 1282 ЦК України.

У п. 32 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012, роз`яснено, що з урахуванням положень ст. 1282 ЦК України, спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому, спадкоємці несуть зобов`язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов`язання фактично не пов`язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями.

Аналіз зазначених норм права дає можливість зробити висновок про те, що спадкоємці можуть задовольняти вимоги кредиторів лише: у разі прийняття майна у спадщину; у межах вартості успадкованого майна; у розмірі, яка виникла за життя спадкодавця.

Главою 10 «Видача свідоцтв про право на спадщину» Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5, визначено, зокрема, спадщина відкривається при зверненні спадкоємця (п. 1.2); спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі поданої (або такої, що надійшла поштою) першою заяви (повідомлення, телеграми) про прийняття спадщини (п. 2.1); право на спадкування здійснюється спадкоємцями шляхом прийняття спадщини або її неприйняття (п. 3.1); заяви про прийняття спадщини або відмову від її прийняття подаються спадкоємцем особисто нотаріусу за місцем відкриття спадщини у письмовій формі (п. 3.3); при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріус перевіряє наявність підстав для закликання до спадкування за законом осіб, які подали заяви про видачу свідоцтва (п. 4.1); свідоцтво про право на спадщину видається на підставі заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, а у випадках, передбачених ч. 2 ст. 1270 ЦК України, ст. 1276 ЦК України, - не раніше зазначених у цих статтях строків (п. 4.9); для спадкоємця, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, заява про видачу свідоцтва про право на спадщину є первинним документом, на підставі якого заводиться спадкова справа. При цьому нотаріус має виконати всі дії, які передбачені цим Порядком (п. 4.11).
Таким чином, обов`язок задовольнити вимогу повернути заборгованість, яка на думку банку виникла внаслідок неповернення відповідачем боргу за кредитним договором згідно зі статтею 1219 ЦК України не є таким, що нерозривно пов`язаний з особою спадкодавця, а тому відповідно до вимог чинного ЦК України з його смертю цей обов`язок не припинився і спадкується його спадкоємцями, тобто є таким, що входить до складу спадщини. 
Відповідачу ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину не видавалось. 
Колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відсутність у спадкоємця свідоцта про право на спадщину не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора, оскільки згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
        З матеріалів справи вбачається, що на час смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 у квартирі АДРЕСА_2 , були зареєстровані померлий ОСОБА_2 та син померлого ОСОБА_1 ..
Судом апеляційної інстанції встановлено, що в матеріалах спадкової справи № 168/2018, заведеної 14 серпня 2018 року після смерті ОСОБА_2 відсутня заява спадкоємця ОСОБА_1 про відмову від спадщини.
Отже, спадщину після ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 прийняв його син ОСОБА_1 .
При цьому, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек. Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта вбачається, що спадкодавцю ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить 1/2 частина квартири за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 139).
На час розгляду справи боргові зобов`язання у розмірі 10706,81 грн не перевищують вартість Ѕ частину вищезазначеної квартири, яка на праві спільної часткової власності належить спадкодавцю ОСОБА_2 . 
Враховуючи, що відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Судом апеляційної інстанції встановлено, що спадщину після померлого ОСОБА_2 прийняв один спадкоємець першої черги, його син, позов пред`явлено саме до нього, який успадкував спадщини, тому з останнього підлягає стягнення боргових зобов`язань померлого ОСОБА_2 у сумі неповерненого кредиту. 
Відповідно до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З урахуванням викладеного апеляційний суд визнає, що вимогу кредитора померлого позичальника пред`явлено вчасно та у спосіб, визначений законодавством.

Встановивши факт існування у ОСОБА_2 на день смерті перед АТ КБ «ПриватБанк» боргового зобов`язання з повернення грошових коштів у розмірі 10706,81 грн, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що вказані грошові кошти не підлягають стягненню з правонаступника боржника ОСОБА_2 - ОСОБА_1 , який прийняв спадщину після смерті ОСОБА_2 та є належним відповідачем у справі.

Аргументи апеляційної скарги є частково виправданими.

Крім того, при вирішенні спору судом порушені і норми процесуального права.
Справу розглянуто у спрощеному провадженні з викликом сторін, тоді як за правилами ч.4 п. 2 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах щодо спадкування.

Зважаючи на те, що між сторонами виник спір у справі щодо спадкування відповідачем боргів померлого позичальника, справа підлягала розгляду в загальному порядку, а не за правилами спрощеного позовного провадження.

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на зазначене рішення суду першої інстанції не можна вважати законним та обґрунтованим, аналіз фактичних обставин справи і зібраних у справі доказів свідчить про те, що судом першої інстанції порушені норми матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення на підставі ст.376 ЦПРК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк`з підстав викладених у постанові.

Відповідно до ч. 13 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд задовольняє апеляційну скаргу частково скасуває рішення суду першої інстанції та ухвалює нове судове рішення про часткове задоволення позову, тому на користь АТ КБ «Приват Банк» підлягають стягненню з відповідача понесені ним судові витрати у вигляді сплати судового збору в суді першої інстанції у розмірі 1160,81 грн (10706,81х1921,00:17718,47), в суді апеляційної інстанції у розмірі 1741,21 грн (10706,81х2881,50:17718,47), а всього у розмірі 2902,02 грн (1160,81 + 1741,21). 

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково. 

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 жовтня 2021 року у цій справі скасувати.

Прийняти нове судове рішення наступного змісту.
 
Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця  задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованівсть за кредитним договором № б/н від 04 травня 2016 року у розмірі 10706,81 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати у вигляді сплати судового збору в суді першої інстанції у розмірі 1160,81 грн в суді апеляційної інстанції у розмірі 1741,21 грн, а всього у розмірі 2902,02 грн. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повна постанова складена 09 червня 2022 року.

Головуючий, суддя 	Суддя	Суддя	
Подліянова Г.С.	Гончар М.С.	Маловічко С.В.