Постанова
Іменем України
 
29 червня 2022 року
м. Київ
 
справа № 761/30901/20
провадження № 61-3524св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,
 
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
відповідач (позивач за зустрічним позовом)- ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 серпня 2021 року у складі судді Рибака М. А. та постанову Київського апеляційного суду від 10 лютого 2022 року у складі колегії суддів: Андрієнко А. М., Соколової В. В., Поліщук Н. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. 
 
Позовна заява обґрунтована тим, що сторони з 29 квітня 2006 року перебували 
у шлюбі, який розірвано рішенням Дарницького районного суду м. Києва 
від 29 січня 2019 року у справі № 753/4064/18. 
 
За час перебування у шлюбі сторони, з метою спільного проживання та за спільні кошти придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 80,2 кв. м, тому вказане майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу в порядку, встановленому законодавством. 
 
Купівля квартири подружжям підтверджується свідоцтвом на право власності 
на нерухоме майно від 04 липня 2014 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04 липня 2014 року, номер запису про право власності 6219351.
 
У квітні 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом, 
в якому просила суд визнати за нею право особистої приватної власності 
на квартиру АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що квартиру було придбано за її особисті кошти, подаровані їй батьком. 
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02 серпня 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 10 лютого 2022 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 ,. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку, 
що майнові права на квартиру були набуті особисто ОСОБА_2 за її кошти, отримані в дар від її батька, а тому спірна квартира є її особистою власністю. Позивач не довів факт отримання грошових коштів за договором позики.
 
Узагальнені доводи касаційної скарги
 
У квітні 2022 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, 
в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права 
та порушення норм процесуального права, просив оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов 
та відмовити в задоволенні зустрічного позову. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди неправильно застосували статті 60, 70 Сімейного кодексу України (далі - СК України) і, як наслідок, дійшли помилкового висновку, що позивач за зустрічним позовом довела, що квартира була придбана за її особисті кошти. Суди підійшли до вирішення справи формально, взявши за основу судових рішень лише доказ, наданий 
ОСОБА_2 , та не надали належної правової оцінки наявним в матеріалах справи доказам, що надані ОСОБА_1 , зокрема нотаріально посвідченому договору позики від 18 червня 2010 року, укладеному між ОСОБА_1 
і ОСОБА_3 , листу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 
від 10 листопада 2021 року № 46-15491/21.
 
Також касаційна скарга містить посилання на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 27 вересня 2021 року у справі № 761/40409/16-ц, 
від 06 жовтня 2021 року у справі № 234/17030/18.
 
Доводи інших учасників справи
 
У червні 2021 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просила оскаржувані судові рішення залишити без змін, 
а касаційну скаргу без задоволення. Зазначала, що суди надали належну правову оцінку наявним в матеріалах справи доказам та ухвалили законні рішення, 
а доводи касаційної скарги є необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 27 квітня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі № 761/30901/20, витребувано її із Шевченківського районного суду м. Києва.
 
Ухвалою Верховного Суду від 20 червня 2022 року справу № 761/30901/20, призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
 
Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 29 квітня 2006 року, який було розірвано рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29 січня 2019 року у справі № 753/4064/18.
 
15 червня 2010 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 укладено договір дарування грошей, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Побединською В. О., зареєстрований в реєстрі за № 2357, відповідно до якого ОСОБА_4 подарував ОСОБА_2 грошові кошти 
в сумі 1 190 500,00 грн з метою придбання нею майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 .
 
Відповідно до акта приймання-передачі, кошти в сумі 1 190 500,00 грн були передані ОСОБА_2 від ОСОБА_4 15 червня 2010 року, перед укладенням договору та сплатою коштів за ним. 
 
Відповідно до платіжного доручення від 15 червня 2010 року № 1 ОСОБА_4 перерахував ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 1 190 500,00 грн, як банк- платник та банк отримувач зазначено Публічне акціонерне товариство «Унікумбанк» (далі - ПАТ «Унікумбанк»).
 
Згідно з протоколом загальних зборів учасників ТОВ «Виробничо-будівельна фірма «МЖКбуд» (далі - ТОВ «ВБФ «МЖКБуд») від 16 червня 2010 року № 10 було розглянуто заяву ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 15 червня 2010 року про відступлення їм майнових прав на спірну квартиру.
 
16 червня 2010 року між ОСОБА_2 і ТОВ «ВБФ «МЖКБуд») укладено попередній договір № 42 про укладання в майбутньому договору про відступлення права вимоги. Відповідно до умов вказаного договору сторони зобов`язалися до 31 грудня 2010 року укласти основний договір про відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу майнових прав від 20 травня 2009 року № 16-383/К81 на квартиру 

АДРЕСА_1 (пункт 1).
 
Пунктом 6 попереднього договору № 42 передбачено, що за передачу 
в майбутньому права вимоги майнових прав на спірну квартиру ОСОБА_2 сплачує кошти у сумі 1 190 450,87 грн в такому порядку: до 18 червня 2010 року - 471 465,70 грн; до 21 вересня 2010 року - 353 599,27 грн; до 21 грудня 2010 року - 365 385,90 грн.
 
У пункті 8 попереднього договору № 42 вказано, що ОСОБА_2 укладає цей договір за згодою свого чоловіка, ОСОБА_1 , який окремою заявою повідомив про свою згоду на укладання цього договору.
 
18 червня 2010 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 укладено договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мартиненко І. С., зареєстрований в реєстрі за № 1052, 
за яким ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 як позику у власність грошові кошти у сумі 474 600,00 грн. Відповідно до пункту 1 цього договору грошові кошти отримані до підписання цього договору. У пункті 12 цього договору позики зазначено, що така позика береться за згодою дружини позичальника ОСОБА_2 . 
 
Відповідно до квитанцій до прибуткових касових ордерів ОСОБА_2 
на користь ТОВ «ВБФ «МЖКбуд» у готівковій формі сплатила грошові кошти 
на загальну суму 198 408,48 грн в такому порядку: за квитанцією від 18 червня 2010 року № 24 - 78 577,62 грн, за квитанцією від 21 вересня 2010 року № 34 - 58 933,21 грн, за квитанцією від 21 грудня 2010 року № 51 - 58 933,21 грн, 
за квитанцією від 21 грудня 2010 року № 52 - 1 964,44 грн.
 
Поза строком, визначеним попереднім договором від 16 червня 2010 року № 42, 28 квітня 2011 року між ОСОБА_2 та ТОВ «ВБФ «МЖКбуд» укладено договір № 16-383/У-23, відповідно до якого товариство відступило право вимоги 
за договором купівлі-продажу майнових прав від 20 травня 2009 року 
№ 16-383/К81 на квартиру АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 набула майнове право на квартиру відповідно до акта № 1.
 
28 квітня 2014 року відповідно до акта прийому-передачі квартири замовник побудував та передав інвестору квартиру 
АДРЕСА_1 . Вартість квартири становить 1 178 664,23 грн.
 
Відповідно до довідки від 11 червня 2013 року № Ф/рн/762 грошові кошти в сумі 1178664,23 грн сплачені за договором про відступлення права вимоги 
від 28 квітня 2011 року № 16-383/У23. 
 
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 80,2 кв. м, зареєстроване за ОСОБА_2 04 липня 2014 року 
на підставі свідоцтва на право власності на нерухоме майно від 04 липня 
2014 року, номер запису про право власності 6219351. 
 
Відповідно до листа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 10 листопада 2021 року № 46-15491/21 ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не мали рахунків 
у ПАТ «Унікумбанк» та транзакції ніколи не проводили.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції 
в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
В ухвалі Верховного Суду від 27 квітня 2021 року вказано, що касаційна скарга містить підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, а також матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
 
Одним із центральних елементів механізму правового регулювання майнових відносин подружжя є презумпція спільного майна подружжя. Тягар доказування того, що презумпція є хибною, покладається на особу, яка заявляє про інший, ніж встановлено презумпцією, порядок речей.
 
Законним режимом майна подружжя є режим спільної власності, який діє, якщо шлюбним договором не встановлені інші правила. Так, відповідно до частини третьої статті 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Спільною сумісною власністю подружжя можуть бути будь-які види майна, 
за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені 
з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. 
 
Так, частиною другою статті 60 СК України встановлена презумпція, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Презумпція спільності майна подружжя означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі. Відповідно до статті 60 СК України воно вважається таким, що належить подружжю.
 
Зі змісту частини другої статті 60 СК України вбачається, що для застосування презумпції спільності майна подружжя у судовому процесі необхідно встановити наявність між жінкою та чоловіком зареєстрованого у належному порядку шлюбу та факт придбання майна під час перебування їх у шлюбі. Отже, той, хто вважає, що певна річ є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, має підтвердити таке: а) факт перебування жінки та чоловіка у шлюбі протягом певного часу; б) час придбання спірного майна.
 
Оскільки презумпція спільної сумісної власності подружжя належить 
до спростовних, то зацікавлена особа може довести, що майно було придбано 
у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява про те, що річ була придбана на її кошти, не буде належно підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишається непохитною.
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власності дружини, чоловіка, є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Таким чином, у разі виникнення спору у суді має доводитися не факт належності майна до спільної власності, 
а обставини, які виключають виникнення спільної сумісної власності на спірне майно. Схожі правові висновки виклав Верховний Суд України у постановах 
від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-79цс13, від 03 червня 2015 року у справі 
№ 6-38цс15, від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13, від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16, 
від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, Велика Палата Верховного Суду 
у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження 
№ 14-325цс18), Верховний Суд у постанові від 22 лютого 2021 року у справі 
№ 264/2232/19 (провадження № 61-10958св20), від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18), від 22 січня 2020 року у справі 
№ 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19), від 04 квітня 2018 року у справі № 1316/3987/12-ц (провадження № 61-3838св18).
 
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що спірна квартира була придбана під час перебування сторін у шлюбі за спільні сумісні кошти.
 
Ухвалюючи рішення про задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 
та визнаючи спірну квартиру її особистим майном, суд першої інстанції, 
з рішенням якого погодився суд другої інстанції, виходив з того, що квартира була придбана за особисті кошти ОСОБА_2 , які не входили до спільної сумісної власності подружжя, оскільки були подаровані їй батьком.
 
Колегія суддів Верховного Суду не погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій з огляду на таке.
 
Відповідно до частини першої статті 729 ЦК України пожертвою є дарування нерухомих та рухомих речей, зокрема грошей та цінних паперів, особам, встановленим частиною першою статті 720 ЦК України, для досягнення ними певної, наперед обумовленої мети. Як було установлено судами першої 
та апеляційної інстанцій, відповідно до пунктів 1, 2 договору дарування грошей від 15 червня 2010 року ОСОБА_4 подарував ОСОБА_2 грошові кошти 
в сумі 1 190 500,00 грн на придбання ОСОБА_2 майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 . Таким чином, цей договір дарування відповідно до частини першої статті 729 ЦК України є пожертвою.
 
Відповідно до частини другої статті 729 ЦК України договір про пожертву 
є укладеним з моменту прийняття пожертви. Відповідно до пункту 3 договору дарування грошей від 15 червня 2010 року грошові кошти, що даруються, були отримані ОСОБА_2 згідно з актом приймання-передачі грошових коштів 
від 15 червня 2010 року. Таким чином, договір про пожертву є укладеним 
з 15 червня 2010 року. Наведене дає підстави для висновку, що грошові кошти, отримані ОСОБА_2 15 червня 2010 року у сумі 1 190 500,00 грн як пожертва, відповідно до пункту 2 частини першої статті 57 СК України є її особистою приватною власністю.
 
Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно 
до пункту 9 договору позики від 18 червня 2010 року договір позики є укладеним з моменту передання позикодавцем суми позики позичальникові. 
 
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру 
є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Зазначений правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, 
від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16, постанові Верховного Суду 
від 26 травня 2021 року у справі № 755/9955/15-ц (провадження № 61-8976св19). 
 
Більш того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 вересня 2020 року у справі № 916/667/18 (провадження № 12-145гс19), досліджуючи питання змісту умов договору про передачу грошових коштів та правової природи подібного 
за змістом пункту договору, дійшла таких висновків: під розпискою на практиці, як правило, розуміється письмовий документ, який містить відомості про певні обставини, наприклад про отримання однією особою від іншої грошей, іншого майна тощо. Розписка у такому значенні є письмовим доказом. Таке розуміння узгоджується із законом. Так, відповідно до частини першої статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або 
в повному обсязі. Відповідно до частини першої статті 545 ЦК України в разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання; у цьому разі настає прострочення кредитора. Відповідно до абзацу третього частини першої статті 937 ЦК України письмова форма договору зберігання вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчено розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем. Відповідно до частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (пункти 7.26, 7.27). Тому пункт спірного договору в тій його частині, у якій він містить відомості про отримання грошей до підписання договору, є розпискою (пункт 7.33). Водночас відповідно до частини третьої статті 631 ЦК України сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення (пункт 7.34). Таким чином, положення договору про те, що сторона договору отримала належні їй платежі до підписання договору, свідчить про те, що сторони домовилися вважати сплату коштів, здійснену раніше за відсутності правових підстав, виконанням укладеного договору стороною, яка за цим договором мала сплатити гроші (пункт 7.35).
 
У зв`язку з наведеним, ураховуючи, що умовами договору безпроцентної позики від 18 червня 2010 року встановлено, що на момент укладення цього договору позичальник отримав грошові кошти до підписання договору позики, Верховний Суд визнає помилковим висновок суду першої та апеляційної інстанцій про те, що договір позики не є підтвердженням фактичного отримання позичених грошових коштів у власність позичальника. З огляду на це та встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини можна констатувати, що відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України станом на 18 червня 2010 року 
у власності позивача на підставі договору позики перебували грошові кошти 
у сумі 474 600,00 грн.
 
На підставі пункту 6 попереднього договору від 16 червня 2010 року № 42 ОСОБА_2 здійснила платежі на загальну суму 198 408,48 грн: за квитанцією від 18 червня 2010 року № 24 - 78 577,62 грн, за квитанцією від 21 вересня 
2010 року № 34 - 58 933,21 грн, за квитанцією від 21 грудня 2010 року № 51 - 
58 933,21 грн, за квитанцією від 21 грудня 2010 року № 52 - 1 964,44 грн.
 
28 квітня 2011 року між ОСОБА_2 і ТОВ «Виробничо-будівельна фірма «МЖКбуд» укладено договір № 16-383/У-23, відповідно до якого товариство відступило право вимоги за договором купівлі-продажу майнових прав 
від 20 травня 2009 року № 16-383/К81 на квартиру 
АДРЕСА_1 .
 
Оскільки на час укладення попереднього договору від 16 червня 2010 року № 42, здійснення платежів протягом 2010-2011 років, укладення 28 квітня 2011 року договору № 16-383/У-23 про відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу майнових прав від 20 травня 2009 року № 16-383/К81 на спірну квартиру, реєстрації права власності у 2014 році сторони перебували у шлюбі 
і не довели обставин набуття майнових прав, а в подальшому - права власності на спірну квартиру за грошові кошти, що належали їм на праві особистої власності у зв`язку зі значним розривом у часі, наявності заяв про погодження укладення договорів пожертви та позики, попередніх договорів тощо, 
то відповідно до частини другої статті 60 СК України суд першої та апеляційної інстанцій мали б застосувати презумпцію спільності майна подружжя. 
 
З огляду на те, що суди цього не зробили, вони допустили неправильне застосування частини другої статті 60, пункту 3 частини першої статті 57 СК України та не врахували правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-79цс13, 
від 03 червня 2015 року у справі № 6-38цс15, від 19 червня 2013 року у справі 
№ 6-55цс13, від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, від 07 вересня 
2016 року у справі № 6-801цс16, від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, 
у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18), у постановах Верховного Суду 
від 22 лютого 2021 року у справі № 264/2232/19 (провадження № 61-10958св20), від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-10958св20), від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19), від 04 квітня 2018 року у справі № 1316/3987/12-ц (провадження № 61-3838св18) щодо правил застосування презумпції спільності майна подружжя, а також правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України 
від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 24 лютого 2016 року у справі 
№ 6-50цс16, Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 755/9955/15-ц (провадження № 61-8976св19), Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2020 року у справі № 916/667/18 (провадження № 12-145гс19) щодо кваліфікації положення договору про те, що сторона договору отримала належні їй платежі до підписання договору є розпискою.
 
За встановлених обставин про укладення сторонами спору договору пожертви 
та договору позики суди попередніх інстанцій залишили поза увагою, 
що ОСОБА_2 і ОСОБА_1 надали суду належні докази наявності коштів 
у кожного із подружжя на момент укладення попереднього договору 
та здійснення платежів за цим договором для придбання майнових прав на спірну квартиру, але не надали доказів, що саме ці кошти були сплачені у період 2010 - 2011 років за набуття майнових справ на спірну квартиру, а тому Верховний Суд дійшов висновку, що презумпція спільного майна подружжя позивачем за зустрічним позовом у цій справі не спростована.
 
Висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо спростування 
ОСОБА_2 презумпції права спільної сумісної власності подружжя не можна вважати обґрунтованими і такими, що відповідають завданням цивільного судочинства, яке полягає у справедливому та неупередженому вирішенні справ із метою ефективного захисту порушених прав одного із подружжя.
 
На підставі викладеного колегія суддів робить висновок про належність спірної квартири на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 і ОСОБА_2 відповідно до частини другої статті 60 СК України.
 
Відповідно до частини другої статті 372 ЦК України, частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Оскільки у справі, 
що є предметом касаційного перегляду судами попередніх інстанцій було встановлено відсутність домовленості між колишнім подружжям щодо спільного майна, то такий поділ здійснюється судом.
 
При вирішенні спору про поділ майна подружжя слід виходити з презумпції рівності часток подружжя у набутому ним майні (постанова Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-21цс15).
 
Відповідно до частини третьої статті 372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
 
Близькі за змістом висновки сформульовано у постанові Верховного Суду 
від 01 вересня 2020 року у справі № 686/6276/19 (провадження № 61-3604св20), на яку посилається заявник у свої касаційній скарзі, зазначаючи, що суди попередніх інстанцій такі висновки не врахували. Крім того, до подібного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 15 жовтня 2020 року у справі 
№ 522/19127/18 (провадження № 61-20547св19).
 
Таким чином, доводи заявника про те, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 27 вересня 2021 року у справі № 761/40409/16-ц, від 06 жовтня 2021 року у справі № 234/17030/18, знайшли своє підтвердження.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення постановлені з порушенням норм процесуального права 
та з неправильним застосуванням норм матеріального права.
 
Згідно з частинами першою, третьою статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
 
Зважаючи на те що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити, ухвалені у цій справі судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності 
на квартиру АДРЕСА_1 по 1/2 частині 
за ОСОБА_1 і ОСОБА_2 задовольнити, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити. 
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційна скарга підлягає задоволенню, то сплачений ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 10 510,00 грн при зверненні до суду з позовом, 
15 765,00 грн - за подання апеляційної скарги, 21 020,00 грн - за подання касаційної скарги підлягає стягненню з ОСОБА_2 на його користь.
 
Керуючись статтями 400, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
 
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 серпня 2021 року 
та постанову Київського апеляційного суду від 10 лютого 2022 року скасувати, ухвалити нове рішення.
 
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити. 
 
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
 
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити.
 
Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 47 295,00 (сорок сім тисяч двісті дев`яносто п`ять гривень).
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту 
її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                М. Є. Червинська
 
Судді:                                                                                                           С. Ю. Бурлаков
 
А. Ю. Зайцев
 
Є. В. Коротенко
 
В. М. Коротун